Překlad:

IVANA ČEJKOVÁ

Samantha Towle: Trable

Vydání první

Copyright © 2013 by Samantha Towle

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1879. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Trouble

Český překlad © 2014 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2014 Ricardo

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-968-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-969-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Samantha Towle

TRABLE

Ukážka z elektronickej knihy

Věnováno lidem, jejichž bolest zůstala bez povšimnutí.

Věřte, že jste nikdy nebyli sami.

Poděkování

Mé nejúžasnější rodině, díky vám za nekonečnou podporu. Díky vám třem si můžu každý den plnit svůj sen. Mám obrovské štěstí, že si můžu užívat vaši lásku a na oplátku vám dávat tu svou.

Velký dík patří i Sali Benbow-Powerové, která toho pro mě tolik udělala, povzbuzovala mě, abych se posunula za hranice svých možností… Moc jsi mi pomohla vystoupit ze zajetých kolejí a dostat se někam dál. A za to jsem ti nesmírně vděčná.

Jenny Aspinallová, díky za to milé pošťouchnutí správným směrem. Jsi opravdu správná knižní zaříkávačka.

Mým kamarádkám Trish Brinkleyové, Rachel Mayburyové a Rachel Fisciové – užila jsem s vámi hodně legrace! Mám vás všechny tři moc ráda.

Jennifer Robertsová-Hallová, jsi úžasná žena a je radost s tebou spolupracovat. Díky, že kolem sebe máváš kouzelnou hůlkou a šíříš svůj vílí pel.

Všem blogerům, kteří čtou mé knihy, sdílejí své názory a diskutují o nich, i vám patří mé velké díky.

A vám, milí čtenáři, patří nekonečné díky. Nejsem slovy schopná vyjádřit, jak jsem vám vděčná, že čtete mé knihy.

Prolog

Mia

„Je mi to líto, Mio. Bylo to naprosto nečekané.“

Strnulými rty jsem se snažila procedit: „Je mrtvý?“

Doktor Solomon mi položil ruku na paži a s vážným výrazem v obličeji se na mě podíval. „Ano. Je mi to opravdu moc líto.“

Svaly v obličeji mi ztuhly. Což ale možná bylo dobře, protože jsem za žádnou cenu nechtěla, aby si doktor všiml, jak mi doopravdy je.

Zaplavil mě pocit radosti. Oddechla jsem si. Doktorova slova ve mně vyvolala naprostou úlevu.

Tak Oliver je po smrti.

Chtělo se mi smát.

„Mio, jsi v pořádku? Nechceš si radši sednout?“

Cítila jsem doktorovu ruku, jak mě lehce tlačí k jedné z plastových židlí, stojících podél zdi v čekárně.

Pořád jsem ještě nevěřila, že je Oliver mrtvý.

V žilách mi bublalo uvolnění a pocit totálního uspokojení se mi rozléval celým tělem.

„Nechceš trochu vody?“ zeptal se mě doktor Solomon.

„Jo.“

Vyšel ze dveří a já byla vděčná, že mě tu nechal chvíli samotnou.

Tak Oliver je mrtvý.

Konečně jsem volná.

Volná!

Objala jsem se pevně rukama.

Z radosti? Z pocitu uspokojení?

Možná z obojího.

Napadlo mě, že bych spíš měla být smutná… když jsem se právě dozvěděla, že mi umřel otec.

Upřímně řečeno, takový pocit jsem fakt neměla. Ani trochu.

Měla jsem z toho radost.

Byla jsem šťastná.

Najednou se mně rty nevědomky pohnuly.

Způsobem, jaký jsem už dlouho – hodně dlouho – nezažila. Už jsem si ani nepamatovala, jaké to je, když se člověk usmívá.

Opatrně jsem se dotkla rtů ukazováčkem.

Ano, bylo to tam. Koutky úst se kroutily v nefalšovaném a upřímném úsměvu.

Zaslechla jsem vracejícího se doktora Solomona.

Rychle jsem potlačila rodící se úsměv a ze všech sil se snažila vypadat aspoň trochu sklíčeně.

Doktor si sedl vedle mě na židli a podal mi plastový kelímek plný ledové vody, až mě studily prsty a celá jsem se roztřásla.

Soucitně se na mě podíval a položil mi ruku na rameno, jako by si myslel, že se třesu šokem, který mi tou zprávou způsobil.

Měla jsem chuť mu ruku setřást. Nesnáším totiž, když se mě někdo dotýká. Nesnáším chlapy, co na mě sahají.

„Neměl bych někomu zavolat?“ zeptal se doktor Solomon soucitně.

I když musel dobře vědět, že není komu volat. Že nikdo takový neexistuje.

Zakroutila jsem hlavou.

„Takže budeš v pohodě?“ zeptal se, zadíval se mi do očí a položil si ruce do klína.

Přikývla jsem.

Nemohla jsem mu říct, jak mi doopravdy je. Protože kdybych to udělala, zcela jistě bych musela přiznat, že budu „víc“ než jen v pohodě.

No, asi to není ta správná reakce, jakou ode mě v takové situaci – kdy jsem se dozvěděla, že mi umřel táta – okolí očekává. Ale nemohla jsem si pomoct.

Poprvé v životě můžu namouduši říct, že je mi skvěle.

1

Mia

O osm měsíců později…

Zastrčila jsem si uvolněný pramen vlasů zpátky za ucho a lepicí pásku jsem odložila na zem. Znovu jsem překontrolovala krabice, které se kolem mě kupily. Několik posledních dní jsem totiž vyklízela všechny Oliverovy věci, abych je věnovala charitě. Od jeho smrti, kdy ho skolil infarkt, už uplynulo osm měsíců, ale věřte mi, že ani na chvilku mě to nezamrzelo. Jenom jsem uklízení pořád oddalovala. Minulý týden se mi ale po šesti měsících konečně podařilo dům prodat, takže jsem se musela všeho zbavit.

Nebylo mi ničeho líto. Vůbec ne. Dostavil se jen pocit úlevy, že je konečně pryč, a pak už pouze velká černá prázdnota. Přesně tak jsem se totiž cítila od chvíle, kdy jsem zjistila, že umřel.

Jeho smrt jako by byla ironií osudu. Velký Oliver Monroe – vážený a uznávaný kardiochirurg – umřel na infarkt.

Napadlo mě, že je to boží trest.

Protože jediný člověk, který ho mohl zachránit, byl on sám. Zdá se, že trest nakonec skutečně dopadne na ty, co si ho zaslouží. Musím tomu věřit, protože to je jediná věc, která mě drží nad vodou.

Znáte to rčení z bláta do louže, že jo? Tak přesně to vystihuje moji situaci. No, možná spíš z bláta do loužičky, ale stejně to stojí za hovno.

Odstěhovala jsem se z domova – připadá mi směšné ten dům takhle nazývat. Domov je totiž místo, kde jste v bezpečí, a já si v tomhle baráku rozhodně nikdy bezpečně nepřipadala.

Jednou v noci mě pronásledovaly děsivé sny a vzbudila jsem se celá strachy zpocená. Zdálo se mi, že se Oliver vrátil, ale pak jsem si uvědomila, že už mi nemůže nic udělat. Došlo mi, že bych měla z tohohle místa, kde jsem nezažila nic dobrého a které vyvolává noční můry, zmizet.

Takže hned druhý den dopoledne jsem zašla do realitní kanceláře a nabídla dům k prodeji. A koupila jsem si byt blízko školy a nedaleko od místa, kde bydlel můj přítel Forbes.

Seznámila jsem se s ním asi měsíc po Oliverově smrti.

Ve chvíli, kdy jsem si uvědomila, že mě otec už nemůže hlídat, se ze mě stala tak trochu divoška. Aspoň z mého hlediska. Začala jsem chodit do barů a popíjet, což jsem nikdy předtím nesměla.

Ani nevím, co jsem vlastně hledala nebo doufala, že najdu… nakonec jsem tam ale našla Forbese.

Vlastně spíš našel on mě.

Potkali jsme se v baru. Přišel ke mně a nabídl se, že mi koupí nějaké pití. Byl roztomilý. Lichotilo mi to. Nikdo nikdy se o mě tak nezajímal, jako tu noc Forbes. Připadalo mi, že skutečně poslouchá každé slovo, které řeknu.

Hltala jsem ho, jako bych před sebou měla horu čokolády. Později jsem zjistila, že Forbes je nebezpečný jako tekutý písek.

Naše schůzky se rychle změnily v rande a z Forbese se stal můj kluk.

Můj první kluk.

Byla jsem šťastná. Nadšená.

Ale to se rychle změnilo.

Asi před čtyřmi měsíci jsem zjistila, že Forbes je úplně stejný jako můj táta. Když jsme se jednou nepohodli, neváhal a dal mi facku.

Abych pravdu řekla, mělo mi dojít mnohem dřív, že je Forbes ztělesněním Olivera. Jen s tím rozdílem, že není známý doktor, ale je na nejlepší cestě stát se úspěšným právníkem.

Všichni ho milují. Je atraktivní, chytrý, okouzlující… určitě znáte takové typy chlapů. Nechápu, jak jsem tu podobnost s otcem mohla přehlídnout.

Byl bezcitný, vulgární a naprosto nesnesitelný.

Ptáte se, proč od něj tedy neodejdu?

Protože je jediným člověkem na světě, kterého mám.

Nikdo jiný mi už nezbyl.

Táhlo mě to k němu jako včelu k medu, protože mi nabízel život, na jaký jsem byla zvyklá.

Je jednoduché být pro někoho zbytečný, ale znamenat pro někoho něco… myslím, že to je mnohem těžší.

Nehraju si tady na nějakou chudinku, která chce vzbudit soucit. Žiju tak, jak žiju. Jsou lidi, co jsou na tom mnohem hůř než já. Hladovějící děti, které nemají vůbec nic. Pro něž je každý den utrpením. Které bezdůvodně umírají. Co je proti tomu jen občasný výprask a ponižování? S tím se může člověk vyrovnat.

Myslím, že všichni máme v životě nějakou bolest, trápení, se kterým se musíme vypořádat. Do jaké míry je toho člověk schopen, je značně individuální. Pokud se chcete litovat, jak hrozný máte život, máte na to právo. Já vás za to rozhodně nebudu odsuzovat.

Vybrečela jsem potoky slz nad tím, co všechno jsem si musela prožít. Pak mi slzy vyschly a já šla dál.

Naučila jsem se znát svou cenu. Oliver mě to naučil.

Samozřejmě, že jsem v životě měla i světlé chvilky. Sluneční paprsky objevující se v bezútěšných, zamračených dnech, když se Forbes usmíval a připomněl mi tak, proč s ním vlastně jsem.

A pak zas nastal čas, kdy mi dal takovou facku, až jsem si prokousla ret, nebo upadla a zlomila si žebra.

Neměla jsem ho ráda. Ale tvrdila jsem mu, že mám, protože právě to chtěl slyšet. Ve skutečnosti jsem ho nenáviděla.

Zpočátku jsem si myslela, že ho miluju. Co jsem ale věděla o lásce? Nikdy nikdo mi neukázal, co to opravdová láska je. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to, co cítím k Forbesovi, jsou jen moje vlastní pocity odrážející zoufalou touhu, aby mě někdo miloval.

Na počátku našeho vztahu byl Forbes milý a pozorný, takže – takže jsem si připadala jako v ráji. Užívala jsem si pocit, že jsem pro někoho potřebná.

Ponaučila jsem se z toho. Takže kdybych měla někdy v budoucnu možnost se ještě jednou zamilovat, měla bych se naučit poznat, co jsou jen moje přání a tužby a co je skutečnost.

Ale myslím, že se už nikdy v životě nezamiluju.

Zůstanu totiž s Forbesem tak dlouho, dokud neumřu. Což ani nemusí trvat dlouho. Stačí jedna rána a nešťastné upadnutí… a pak budu opět s mámou.

Nikdy jsem ji nepoznala. Umřela, když jsem byla malá. Oliver o ní nikdy nemluvil. Dokonce jsem nikdy neviděla ani jednu její fotografii, protože když umřela, všechny věci, které by ji jen trochu připomínaly, zlikvidoval. Jediné, co jsem o ní věděla, bylo, že se jmenovala Anna a že umřela při autonehodě asi čtyři měsíce po mém narození.

Často jsem přemýšlela, jestli její smrt byla důvodem pro to, že mě Oliver tak nenáviděl. Protože já jsem žila, zatímco ona ne. Možná jsem mu ji připomínala…

Ve svých představách jsem si ji vykreslila jako anděla. To ona mi pomohla, abych všechny ty těžké roky s Oliverem přežila. Představovala jsem si, jaké by to asi bylo, kdyby tu s námi byla. Byl by Oliver takový, jaký byl? Byla jsem přesvědčená, že kdyby ano, máma by se mnou od něj odešla.

Byla jsem si tím stoprocentně jistá, protože přesně to bych udělala já. Musela jsem tuhle povahu mít po ní. Protože Oliver nebyl ani trochu laskavý a vstřícný. Takže jsem to musela zdědit po mámě.

Měla jsem žízeň, takže jsem zamířila po schodech dolů do kuchyně. Pleskání bosých nohou po studených dlaždicích mě samotnou vyděsilo. Roztřásla jsem se a bojovala se strachem, který se mně rodil uvnitř duše.

Zhluboka jsem se nadechla, zavřela jsem oči, abych se uklidnila, a pak jsem pokračovala v cestě. Než jsem došla k lednici, zapnula jsem televizi, abych přehlušila ticho v domě. Vytáhla jsem z lednice láhev vody, odšroubovala ji a opřela jsem se o skříňku.

V zadní kapse džínsů mi začal vibrovat telefon.

Vytáhla jsem ho a ani jsem se nemusela podívat na displej, abych věděla, kdo mi volá. Forbes. Neměla jsem totiž žádné přátele, kteří by mi volali.

Když jsem vyrůstala, držela jsem se od ostatních dětí dál. Toužila jsem mít kamarády – opravdu zoufale toužila – ale nemohla jsem si nikoho pustit k tělu, protože mi to Oliver nedovolil. A nechtěla jsem riskovat, že ho naštvu.

Všichni si o mně mysleli, že jsem divné dítě. Takový samotář.

Mohla jsem to sice změnit, když Oliver umřel, ale neměla jsem k tomu důvod. A o to menší, když jsem se seznámila s Forbesem. Určitě by nebyl nadšený, kdybych měla spoustu kamarádek. Měl rád, pokud mě mohl ovládat, a to bylo snazší, když jsem byla sama.

„Ahoj,“ řekla jsem poté, co jsem přijala hovor.

„Ahoj, zlato. Jak dlouho tam ještě hodláš zůstat?“

Díkybohu měl dobrou náladu.

„Už ne moc dlouho. Jenom musím dokončit vyklizení podkroví a pak se vydám domů. A na zítřek už mi zbude jen Oliverova pracovna.“

„Mám se u tebe večer zastavit?“

Ne.

„Jestli chceš.“ Přinutila jsem se k alespoň trochu nadšené odpovědi.

„V posledních dnech jsi mi chyběla,“ pronesl tiše do telefonu.

„Ty mně taky.“ Vůbec ne.

„Všechno si večer vynahradíme.“

Ach, bože.

„Už se nemůžu dočkat.“

„Fajn. Takže se u tebe zastavím v osm.“

„Udělám něco k večeři.“

„Miluju tě, Mio.“

„Já vím. Taky tě miluju.“ Nenávidím tě.

Povzdechla jsem si a zaklapla telefon. Strčila jsem ho zpátky do kapsy a zamířila nahoru, abych dokončila úklid.

„Ahoj.“ Obklopil mě oblak drahé kolínské, jak mě Forbes objal.

Vždycky vypadal dobře. Je blonďatý, asi sto osmdesát centimetrů vysoký, s postavou fotbalového obránce. Znáte to, takový ten typ líbivého amerického kluka. Všichni říkají, že se k sobě moc hodíme. Jsem taky blondýnka, štíhlá, i když Forbes mi často tvrdí, že jsem tlustá. A jsem k němu tak akorát vysoká, přesně sto šedesát dva centimetry. Na druhou stranu moje výška je pro mě značně nevýhodná, když Forbes nemá zrovna nejlepší náladu. Ale stejně se nikdy nebráním. Už mnohem dřív jsem zjistila, že když se člověk brání, tak je to potom ještě horší.

Forbes se sklonil a vtiskl mi na rty tvrdý polibek na uvítanou. Okamžitě jsem ucítila alkohol. Takže zase pil.

Zhoupl se mi žaludek.

Na začátku jsem si jeho polibky užívala. Zvlášť ty, při nichž nepáchl alkoholem. Pamatuju si, jak jsem se nemohla dočkat, až ucítím jeho rty na svých. A teď… teď to byla ta nejposlednější věc, kterou bych si přála.

Neberte mě špatně, neříkám, že Forbes potřebuje alkohol k tomu, aby se k něčemu vyburcoval. Jen když se napije, tak se mnohem rychleji nažhaví.

Forbes šel za mnou do kuchyně a držel mě za ruku, což mu nebylo podobné. Protože když jsme byli sami, moc se mě nedotýkal. To dělal jenom na veřejnosti, nebo když se se mnou chtěl vyspat.

Vykroutila jsem prsty z jeho sevření a chytila raději držadlo pánve, abych mohla zamíchat bublající omáčku na sporáku.

Forbes se zamračil, došel k lednici a vytáhl plechovku piva. Ani se neobtěžoval nabídnout, jestli nechci napít. Byl totiž přesvědčený, že ženy pivo nepijí, a z plechovky už vůbec ne. Tvrdil, že pití piva není hodno dámy. Ale musím přiznat, že jsem pivo pila ráda, když Forbes nebyl zrovna někde v dohledu. Myslel si, že ty plechovky v lednici mám přichystané pro něj. Nechala jsem ho při tom.

Vrátil se zpátky ke mně a opřel se zadkem o kuchyňskou linku. Ztlumila jsem plamen pod pánví a nechala omáčku lehce probublávat. Připravovala jsem k večeři těstoviny alla norma podle receptu naší bývalé kuchařky paní Kennedyové. Byly jednoduché, a přitom výborné. Když zrovna nebyl Oliver doma, učila mě paní Kennedyová vařit. Moc mi chyběla, když od nás musela odejít, protože ji Oliver vyhodil, když se začala vyptávat na modřiny, které jsem měla na rukou.

„Přemýšlel jsem o tom, že bych se k tobě nastěhoval.“ Forbesova slova na mě dopadla jako ledová sprcha. Pevně jsem sevřela rukojeť pánve.

Ne. Ne. Ne.

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se opatrně.

Nasadila jsem kamenný výraz a podívala se na něj. „Myslela jsem, že se ti bydlení s kamarády líbí.“

Forbes žil spolu se čtyřmi spolužáky ve velkém pronajatém domě kousek odtud.

„Ale jo, líbí se mi tam. Ale je tam na můj vkus velkej cvrkot. Pořád nějaký večírky, oslavy… nemám klid na práci. Znáš to, jaký to je. Proto taky bydlíš sama, ne? Abys mohla studovat.“

Ve skutečnosti ne. Bydlím tu sama, protože nemám žádné kamarádky, které by se mnou bydlely. A už vůbec nikdy nechci bydlet společně s chlapem. Zvlášť s tebou ne.

Nervózně jsem vzala do ruky vařečku a znovu zamíchala omáčku.

Musela jsem ho odmítnout. Snažila jsem se mu to říct co nejšetrněji. „Nemyslíš, že je na to ještě moc brzo? Vždyť se známe teprve sedm měsíců.“

Forbesovo mlčení mi napovědělo, jak moc v něm bublá vztek.

To nevěstilo nic dobrého.

„Ty snad se mnou nechceš bydlet?“ V jeho hlase jsem nezaslechla naprosto žádnou lítost. Slyšela jsem jenom vztek.

Jsi idiot, Mio, pomyslela jsem si.

Hlupáku. Hlupáku. Hlupáku.

„Samozřejmě že chci. Jenom jsem si myslela, že se nechceš tak brzo vázat,“ dodala jsem rychle, ale věděla jsem, že je to zbytečné.

„Kecy!“ Odstrčil pánev z hořáku a chytil mě za vlasy. Obešel mě, takže teď stál za mnou, a zvrátil mi hlavu dozadu. „Máš snad pocit, že bys tu byla uvázaná, kdybych se sem nastěhoval, Mio?“

„Forbesi, prosím,“ zašeptala jsem a polkla.

„Odpověz mi!“

„Ne, takový pocit nemám.“

„Nebo existuje snad někdo jiný, s kým bys tu chtěla bydlet, Mio? S nějakým jiným kokotem? Píchá tě snad někdo jinej?“ Zatáhl mě za vlasy, až jsem si myslela, že mi je vytrhne. Bolestí mi vhrkly slzy do očí.

„Ne, samozřejmě že nikdo jiný neexistuje. Jsi jediný, s kým chci být. Miluju tě.“

Nenávidím tě!

„Nevěřím ti ani slovo. Šukáš s jiným, co?“

Otočil mě k sobě a přirazil mě zády k lednici. Bolest mi projela celým tělem.

„Ne, přísahám, že nikdo jiný není.“ Nemohla jsem dýchat a vyschlo mi v krku. Po tváři mi tekla slza, protože jsem věděla, co přijde dál. Věděla jsem, že nemůžu udělat nic, co by to zastavilo.

„Když jsi tedy neudělala nic špatnýho, proč sakra brečíš?“ Jeho zlostný obličej byl pár centimetrů od mého. Z jeho očí jsem poznala, že je vzteky bez sebe. Milý a usměvavý Forbes zůstal kdesi za dveřmi na chodbě.

Trhl se mnou a znovu mě přirazil zády na lednici. Cvakly mi zuby a praštila jsem se do hlavy.

„B-brečím, pro-protože nechci, abys mi ubližoval,“ zašeptala jsem rozechvěle a rty se mi třásly.

Nechci, abys mi ubližoval – křičela jsem v duchu. Byla to hloupost, protože mi vždycky nějak ubližoval. A mohla jsem si říkat, co jsem chtěla, nic se na tom nezměnilo.

„Béé-béé-bééé,“ posmíval se mi a nahlas se rozchechtal.

Najednou mu tváře zfialověly a já přesně věděla, co bude následovat. Zavřela jsem oči a připravila se na nejhorší.

Jakmile jeho ruka dopadla na moji tvář, ucítila jsem známou palčivou bolest. V ústech jsem měla pachuť krve.

Mysli na něco hezkého, Mio. Na tváři cítím teplé sluneční paprsky. Vůně květin, které pěstuju na okně, mi laská čichové buňky. V teplém dni stahuju střechu kabrioletu a cítím, jak si vítr pohrává s mými vlasy. Jsem jako pták. Pták, který se volně pohybuje po blankytně modré obloze…

Slyším hudbu. Mysli na melodickou píseň, Mio. Zpívej si a odleť někam hodně daleko…

„Měla by ses stydět brečet jen tak pro nic za nic.“ Znovu mě udeřil do obličeje. „Jestli chceš takhle vyvádět, Mio, dám ti k tomu důvod.“

Utřela jsem si slzy, ale ani to ho nezastavilo. Když se jednou dostal do stavu nepříčetnosti, nemohl přestat.

Takže jsem se v duchu přenesla hodně daleko. Na bezpečné místo. Na místo, kde jsou všichni šťastní…

Když jsem konečně přišla k sobě, nevěděla jsem, kolik času uplynulo.

Ležela jsem v kuchyni na podlaze a byla jsem sama.

Snažila jsem se soustředit, pomalu jsem si klekla. Dlaždice mě nemilosrdně tlačily do kolen. V hlavě jako by mi bušily tisíce kladívek a píchavá bolest v boku se pomalu šířila dál. Položila jsem si dlaň na žebra. Bohudík, nebyla zlomená, ale snad jen naražená. Už jednou jsem měla zlomené žebro, takže moc dobře vím, jaká je to bolest. Přitiskla jsem si ruku na žebra, abych potlačila úporné bodání, a snažila jsem se vstát.

Všimla jsem si, že sporák je stále zapnutý. Co nejrychleji mi to šlo, jsem k němu došla, abych ho vypnula. Cvaknutí knoflíku se v tiché místnosti rozléhalo jako prásknutí bičem. Ztuhla jsem. Přála jsem si být neviditelná. Nechtěla jsem znovu upoutat Forbesovu pozornost.

Pomalu jsem se otočila a skrz rozbité dveře jsem ho zahlédla v obývacím pokoji. Seděl rozvalený na gauči, v ruce držel plechovku piva a nepřítomně na ni zíral.

Věděla jsem, co bude dál. Tuhle hru jsme spolu hráli už poněkolikáté.

Tiše jsem šoupala nohama po podlaze, otevřela jsem dveře a vklouzla do haly. Zamířila jsem rovnou do koupelny.

Zavřela jsem za sebou, ze skříňky jsem vytáhla lékárničku a zadívala se na svůj obličej v zrcadle.

Žádné modřiny. Forbes se při rozdávání ran obličeji většinou vyhýbal, stejně jako si na to dával pozor Oliver.

Modřiny v obličeji totiž vzbuzovaly pozornost a vyvolávaly v lidech řadu otázek.

Prohlédla jsem si rty. Na vnitřní straně spodního rtu se objevila krev, jak jsem si ho prokousla.

Ze skleničky jsem vysypala dvě tablety, abych si ulevila od bolesti naražených žeber, pak jsem vytáhla dezinfekční sprej a nastříkala ho na vatový polštářek.

Přitiskla jsem ho na poraněný ret.

„Do prdele!“ sykla jsem.

Do očí mi bolestí vhrkly slzy. Rychle jsem si je otřela hřbetem ruky.

Vyhodila jsem zakrvavenou vatu do koše, zavřela lékárničku a uložila ji zpátky do skříňky.

Opatrně jsem si vyhrnula košili, abych se podívala na žebra. Uviděla jsem zarudlou a napuchlou kůži. Věděla jsem, že za chvíli se tam objeví pořádné modřiny.

Pootevřenými dveřmi jsem zahlédla nějaký pohyb v hale.

Forbes.

Ztuhla jsem, rychle jsem pustila košili, aby zakryla to, co mi udělal.

„Bože, co jsem ti to zase udělal?“ pronesl lítostivým hlasem a se slzami v očích.

Nenávidím tě.

„Bože, Mio, mrzí mě to.“ Chytil mě za ruku a přitáhl si mě k sobě.

Bylo mu úplně jedno, že jsem sebou škubla bolestí, když jsem do něj narazila hrudí. Jediné, o co se teď zajímal, byl on sám. Vždycky se soustředil jen sám na sebe. Bylo mu úplně jedno, jak mi je, hlavně že ospravedlnil sám sebe.

„Fakt mě to strašně mrzí, Mio. Promiň mi to.“ Mezi jednotlivými slovy mě líbal na obličej. Cítila jsem na tvářích jeho slzy. To mě štvalo. Cítila jsem se zneužitá, bezmocná a naprosto vyčerpaná.

„Jsem v pohodě,“ zašeptala jsem.

Připadala jsem si jako loutka. Jako by se můj život odehrával podle nějakého mizerného scénáře.

„Už se to nikdy nestane, slibuju. Sakra, vždyť tě tak hrozně miluju, Mio. Ale při představě, žes mohla být s nějakým jiným chlápkem, začnu vždycky šíleně žárlit. A pak… najednou mám pocit, že jsem pod hrozným tlakem… kvůli tátovi a…“

Vypnula jsem mozek a neposlouchala ty jeho prázdné výmluvy a omluvy. Soustředila jsem se jen na to, abych odpovídala a přikyvovala ve správnou chvíli.

„V pohodě, Forbesi. Bude to dobrý.“

„Miluju tě,“ vydechl. „Nemůžu dopustit, abych o tebe přišel. Nevím, co bych si bez tebe počal.“

Jakmile začal být takhle lítostivý, bylo mi jasné, co přijde dál. Byl to pořád stejný scénář.

Ruce mu sklouzly na můj zadek a pak pomalu začal rozepínat zip. Jednou rukou vklouzl dovnitř a dostal se až pod kalhotky. „Tak strašně tě miluju, Mio. Dovol mi, abych to všechno napravil. Prosím.“

Zavřela jsem oči a přikývla jsem.

O tomhle jsem se s ním radši nedohadovala. Vlastně jsem se s ním nedohadovala o ničem.

S očima pevně zavřenýma jsem ho nechala, aby mě rychle vysvlékl. Dovolila jsem mu, aby mě přitlačil ke zdi, a vytrpěla si pohlavní styk. Ano, trpěla jsem mu to, protože to bylo to jediné, co jsem poznala.

I když to asi zní divně, kus mého já žadonil po tom, být alespoň trochu uspokojen. Toužila jsem po pocitu být milována. I když jsem věděla, že je to jen falešná představa… ale v tuhle chvíli, když mi Forbes šeptal, jak moc mě potřebuje, že není nikdo jiný, po kom by tak toužil, že pro něj existuju jenom já, jsem mohla zavřít oči a představovat si, že je to pravda, že mě miluje tak, jak jsem si ve svých představách vysnila.

Když byl hotový, odnesl mě do mé ložnice. Odhrnul pokrývku, položil mě do postele a lehl si vedle mě. Přitáhl si mě do náručí, takže jsem si připadala jako v kleci.

„Miluju tě,“ zašeptal. „Už nikdy ti neublížím. Nikdy.“

Zavřela jsem oči a ze všech sil jsem ze sebe vysoukala: „Taky tě miluju.“

Po chvíli jsem slyšela Forbesovo pravidelné oddechování, takže jsem se mohla z jeho sevření vykroutit.

Vešla jsem do ztemnělé kuchyně, ani jsem se neobtěžovala si rozsvítit a otevřela jsem lednici. Bledé světlo ozářilo místnost. Prohlížela jsem si obsah lednice a bolest a naprostý odpor k sobě samé mě bodaly jako tisíce jehel.

Chci odsud utéct. Chci být konečně volná.

Tak volná, jako jsem se cítila v den, kdy jsem se dozvěděla, že Oliver umřel.

Ten den jsem si myslela, že můžu dělat úplně všechno. Že mi už nikdo nebude v ničem bránit.

Avšak jediné, co se mi podařilo, bylo vyměnit Olivera za Forbese. Co to o mně vypovídá?

Asi to, že jsem narušená osobnost. Že moje duše je pošramocená.

Teď už to vím s jistotou.

Nemůžu od Forbese odejít. Nemůžu mu jen tak říct, že se s ním rozcházím. Ženy jako já se nikdy nerozcházejí s muži, jako je Forbes.

Budu volná jen tehdy, když to bude chtít on.

Forbes mě ale nikdy nepustí.

Vím to, protože pro život, jaký si on vysnil, jsem ideální adeptkou.

Jsem poddajná, může se mnou manipulovat, jak se mu zachce. Nejsem ošklivá a mám nějaké peníze. A jak jsem jednou zaslechla jeho otce, mám i dobré vychování. Studuju medicínu a mohla bych být jednou chirurgem stejně jako Oliver. Musím přiznat, že tohle jsem si nevymyslela já. Oliver mi řekl, že budu chirurgem, tak jsem se přihlásila na medicínu.

A tohle všechno se Forbesovi náramně hodilo.

Muži jako on si vybírají ženu stejně, jako si zaměstnavatelé vybírají své podřízené – chladně a systematicky. Láska s tím nemá nic společného. I když Forbes možná věří, že je zamilovaný. Že láska je součástí našeho vztahu.

Jednoho dne – a nebude to dlouho trvat – se ze mě stane paní Chandlerová. Pořídíme si spolu děti a Forbes mě bude dál mlátit, aby si na mně vybil vztek a napravil své nedostatky.

Navenek bude naše manželství příkladné a ideální. Doma, za zavřenými dveřmi, bude všechno jinak. Každý den se budu navenek přetvařovat. Budu dokonalou manželkou, tak jako jsem navenek byla Oliverovou vzornou dcerou.

Jakmile se však za námi zabouchnou dveře našeho domova, nastane jen ponižování a nesmyslné bití až do bezvědomí.

Forbes se mě nikdy na mou minulost neptal. Nechtěl nic vědět o jizvách, které jsem měla na těle. Na místech, která obvykle nejsou vidět.

Pamatuju si, jaký jsem měla panický strach, když jsme se měli poprvé milovat. Děsila jsem se toho, až se začne vyptávat. Forbes neřekl ani slovo, ani se nezmínil. Na jednu stranu jsem si oddechla, ale na druhou mě to zklamalo.

Utěšovala jsem se tím, že se mě určitě na to neptá jen proto, aby mě nepřivedl do rozpaků. Aby znovu neotevřel staré rány, které mě ještě nepřebolely.

Ve skutečnosti se mě na nic nevyptával, protože ho to vůbec nezajímalo. Ty jizvy ho naopak možná utvrdily v tom, že jsem pro něj ta správná partie.

A je velmi pravděpodobné, že to na mně poznal už při prvním pohledu, kdy jsme se uviděli tenkrát v noci v baru.

Rovný rovného si hledá, ne?

Znovu jsem se soustředila na obsah lednice a vytáhla jsem všechno jídlo na kuchyňský pult. Kvůli světlu jsem nechala dvířka otevřená a podívala se ještě do skříňky, jestli nenajdu něco dalšího. Roztrhla jsem sáček se zbytkem kuřete od včerejška a pustila se do jídla.

Seděla jsem na podlaze opřená zády o dveře, na čele mi vyrazily kapičky potu a ruce jsem měla lepkavé od jídla. Kolem mě byly všude rozházené prázdné krabičky a sáčky od jídla.

Věděla jsem, že tam takhle nemůžu sedět celou noc, takže jsem se přinutila vstát. Jak jsem se najedla, rozbolel mě žaludek.

Necítila jsem se ve své kůži. Bylo mi blbě.

Ale měla jsem z toho pocitu radost.

Uklidila jsem nepořádek, prázdné krabičky naskládala do myčky a sáčky zahrabala na dno odpadkového koše, aby je Forbes neviděl. Stejně by se asi na nic nevyptával, takhle to však bylo bezpečnější. Vždycky jsem se snažila nezavdat mu žádnou příčinu, aby se naštval.

Umyla jsem si ruce a pak jsem zamířila do koupelny a zamkla za sebou dveře. Nechala jsem světlo zhasnuté, protože jsem zrovna teď neměla náladu se vidět v zrcadle.

Klekla jsem si před záchod a zvedla prkýnko.

Zvedla jsem prsty ke rtům a strčila je do úst, abych ze sebe dostala všechnu bolest a křivdy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

Prolog

1