Copyright © 2019 by Unicorn Space, LLC

Translation © 2020 by kateřina Kníšová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6877-4

Sethovi:

Na zemi není žádný jiný člověk, s nímž bych raději hrála hru života. Děkuji ti, že jsi mi dovolil podělit se o náš příběh… jsi moje spřízněná duše a já jsem moc pyšná, že jsme spolu mohli každý den růst. Miluji tě.

Zachovi, Benovi a Anně:

Tohle jsem napsala pro vás.

Mé matce Terry:

Děkuji ti, žes v naší malé tříčlenné rodině držela všechny karty… spousta věcí se možná nepovedla, ale na tvoji lásku jsme se mohli vždycky spolehnout. Učilas mě, že člověk má dělat, co může, aby změnil životy druhých k lepšímu. Tak bude mít jeho život smysl. Díky za to.

>>>> ČÁST I <<<<

OTÁZKA

Co je to systém Fair Play?

1.

PROKLETÍ HLAVNÍHO RODIČE

Byla jsem těsně před zhroucením.

PŘÍPAD ZAPOMENUTÝCH BORŮVEK

> Tys nekoupila borůvky?

Zírala jsem na manželovu esemesku a představovala si, jak vyslovuje tu větu hlasem, kterému říkám „pornohlas“ – udýchaně, jako když je rozčilený nebo vystresovaný.

Hm, a proč jsi je nekoupil ty?napadlo mě okamžitě.

Ten den jsem si udělala „volné“ odpoledne, abych se mohla věnovat nejstaršímu synovi. Nedávno se mu totiž narodil bratříček a on zoufale potřeboval mít mámu aspoň chvíli pro sebe. Poté, co jsem dvakrát prošla dlouhý seznam instrukcí pro chůvu, jsem vyrazila vyzvednout Zacha ze školy.

S sebou jsem táhla svačinu, kterou jsem právě připravila, spolužákovu zapomenutou tašku, zásilku FedEx, kterou bylo potřeba poslat, malé dětské boty k vrácení a smlouvu s klientem, kterou bylo nutné do zítřejšího rána dodělat. Sotva jsem to všechno držela v rukou i v hlavě. Naházela jsem věci do auta a konečně vyrazila, a do toho mi přišla manželova „borůvková“ esemeska. Vzápětí jsem se rozplakala. Doslova se mi protrhla stavidla, takže jsem musela zajet ke krajnici a zastavit.

Jak je možné, že dokážu úspěšně řídit v práci celé oddělení a nezvládnu udělat běžný nákup pro rodinu? A copak normální dospělá žena pláče kvůli jedné zapomenuté položce v nákupním seznamu? A je snad zapomenutá krabička drobných mimosezonních bobulí předzvěstí konce mého manželství?

Utřela jsem si rozteklou řasenku a pomyslela si: Takhle jsem si svůj život tedy nepředstavovala – bdít nad tím, aby moje rodina měla vždy k dispozici čerstvé suroviny na koktejl.

Stop. Zpátky na začátek.

JAK JSEM SE TU OCITLA

Moji rodiče se rozvedli, když mi byly tři roky a maminka čekala mého bratra. Hrdě odmítla pro sebe výživné a vychovávala a živila nás sama. Pracovala na plný úvazek jako profesorka sociální péče v New Yorku. Neměla žádný oslnivý plat, ale s penězi jsme jakžtakž vycházeli. Nebo jsem si to alespoň myslela, dokud nám někdo nestrčil pod dveře výpověď z bytu. Maminka celý den učila, pak vyzvedla bratra a mě ze školy, vzala nás k zubaři na druhém konci města, odvezla nás domů, kde nás předala chůvě a… vrátila se zase do práce. Když jsem našla v předsíni na zemi obálku, otevřela jsem ji, přečetla dopis, který ukrývala, a celá nešťastná čekala do večera, až se maminka vrátí z práce.

Když konečně přišla, vychrlila jsem na ni, že nemáme kde bydlet. Bylo mi osm. Maminka mě ujistila, že jen zapomněla zaplatit nájem a že hned ráno pošle šek.

Jak řekla, tak udělala, a my jsme se nemuseli stěhovat, ale od té chvíle jsem si uvědomovala, jak to měla těžké, protože byla na všechno sama. Vzpomínám si, jak se jsem se během svého dospívání nesčetněkrát na konci dlouhého, vyčerpávajícího dne dívala na svoji utahanou supermámu, která se snažila všechno zvládnout, a říkala si: Takhle nechci nikdy dopadnout. Až budu velká, budu mít opravdového partnera pro život.I když jsem neměla žádný vzor, byla jsem rozhodnutá vybudovat si a udržet vztah, v němž se budu se svým partnerem o všechny povinnosti spravedlivě dělit.

Poctivě jsem se učila, zvládla střední školu a práva a poté jsem potkala muže, který se stal mým partnerem. Dala nás dohromady moje nejlepší kamarádka Zoe. „Seth je Žid a miluje hip hop,“ prozradila mi o něm. Okamžitě jsem si vzpomněla na svoji oslavu bar micva, kdy jsem překvapila hosty vlastní choreografií na písničku rapera Slicka Ricka Children’s Story. Toho člověka jsem zkrátka musela vidět.

Pracovala jsem prvním rokem v právnické firmě v New Yorku a končila většinou hodně pozdě. Naši první schůzku jsme si proto se Sethem domluvili v baru na Union Square. Jenomže v půl desáté mi zavolal klient, který mě zdržel bezmála dvě hodiny. Do baru jsem dorazila téměř o půlnoci a Seth… tam ještě byl. Kamarád tam s ním čekal, dokud jsem nepřišla. Jak mi později Seth prozradil, když jsem vešla do dveří, jeho kamarád poznamenal: „Za to čekání stála.“ A stejně tak Seth. Zaujal mě na první pohled.

Náš počínající vztah měl jen jeden háček: Seth žil v Los Angeles a já jsem právě složila advokátní zkoušky v New Yorku.

Rok jsme udržovali vztah na dálku a k prvnímu výročí jsem mu věnovala sadu čtyř knih. Nazvala jsem ji The Best of2003a byly to všechny e-maily, které jsme napsali jeden druhému od našeho prvního setkání. Bylo toho víc než 600 stránek, které jsem vytiskla v práci a svázala do tmavě červených desek. Setha dojala moje sentimentálnost (a taky na něj udělaly dojem moje organizační schopnosti). Myslím, že jsme tehdy oba věděli, že je to to pravé.

V průběhu roku jsem se usilovně připravovala na advokátní zkoušky v Kalifornii a po jejich složení jsem se přestěhovala do Los Angeles. A když po nějakém čase Sethova rozvíjející se firma expandovala na východní pobřeží, sbalili jsme se a vrátili se zpátky do New Yorku jako čerství snoubenci. (Dostat ho zpátky domů byl celou tu dobu můj tajný plán.)

Náš první byt naproti tunelu Midtown byl stísněný a hlučný, ale to nám nevadilo. Byli jsme zamilovaní, ve všem jsme si doma pomáhali a navzájem se podporovali v kariéře. Zkrátka rovnocenní mladí partneři. Během praní prádla jsem Sethovi radila ohledně smluv s klienty jeho umělecké agentury a on mi dával podnikatelské tipy, zatímco vyndával z tašek nákup.

Byl mojí pravou rukou na cestě k mé vysněné práci. Toužila jsem využít svého právnického vzdělání, organizačních a manažerských schopností a zprostředkovatelské praxe k práci s jednotlivci i firmami při zakládání dobročinných organizací. Laicky řečeno jsem radila bohatým, jak darovat spousty peněz spolehlivým neziskovým organizacím tak, aby tyto prostředky nepřišly vniveč. Oba jsme dělali práci, na kterou jsme byli pyšní, a všechno se nám dařilo.

Ale v momentě, kdy jsme se vzali a přišly děti, se všechno změnilo.

HLAVNÍ RODIČ

Stala jsem se hlavním rodičem, zatímco Seth se posunul do kategorie záložního rodiče. Sice se ochotně podílel na přebalování, krmení a nočním utěšování našeho prvorozeného syna, ale kromě utváření tohoto důležitého pouta měl často pocit, že toho na něj moc nezbývá.

Můj manžel není žádný neandrtálec, ale nyní se řídil tím, co mu jeskynní muž v něm poradil během mého těhotenství: „Buď v klidu. Tátové toho v prvních šesti měsících moc dělat nemusí. Teď je to hlavně na mámě.“

Tak jako většina živitelů rodiny se Seth týden po narození Zacha vrátil do práce. Já jsem dostala tříměsíční mateřskou, abych mohla „zůstat doma“ (jako by byl pobyt doma vším, co novopečení rodiče každý den dělají). Když si vzpomenu na to období, vůbec jsem si nedokázala představit, jak moc citově, duševně a fyzicky náročné rodičovství bude. Moje sestřenice Jessica, která bydlí pár minut autem od nás a byla těhotná ve stejnou dobu, taky netušila, co nás čeká. Ve třetím trimestru nás přihlásila do kurzu pletení, protože „na mateřské se nejspíš budeme nudit“. Nudit možná. Zahálet rozhodně ne. Měla jsem toho tolik, že na jehlice a klubko vlny jsem ani nesáhla. A vzhledem k tomu, že jsme si před Zachovým narozením se Sethem nedomluvili, jak si rozdělíme domácí práce, připadlo to všechno na mě. Seth odešel ráno do kanceláře a já jsem příštích osm hodin strávila vyvařováním lahviček, mytím nádobí, skládáním prádla, zařizováním pokojíčku, nakupováním jídla, vyzvedáváním receptů, vařením, uklízením a hraním si se synem.

Abych manželovi nekřivdila – po návratu z práce se mě vždycky zeptal, jak mi může pomoct. Ale já jsem ani nebyla schopná říct, co potřebuju. „Já nevím,“ odsekla jsem. „Prostě něco udělej!“

Byla jsem utahaná a přetížená. Taky jsem se cítila odříznutá od světa.

„Můj veřejný život je teď hodně soukromý,“ svěřila jsem se Jessice jednou odpoledne na hřišti.

„Staly se z nás ‚svobodné vdané ženy‘,“ citovala sestřenice termín, který vymyslela psycholožka Sherry L. Blakeová a jenž označuje ženy žijící ve stabilních vztazích, které mají na svých bedrech valnou většinu domácích povinností. Seth viděl, že svoji novou roli zvládám s obtížemi, ale zároveň mu vadilo, že ho neustále peskuji. Snažil se mi pomoci, ale nakonec to vzdal, protože měl pocit, že nic nedělá dobře. Vzájemné neshody byly u nás na denním pořádku, a když jsem začala uvažovat o návratu do zaměstnání, představa skloubení náročné práce a neustále přibývajících domácích povinností mi připadala naprosto nereálná.

Jednou odpoledne po schůzi, na které se probíral můj návrat do práce, jsem se uchýlila na schodiště, abych si tam v klidu odsála mateřské mléko. Jak jsem tam tak seděla opřená o zeď, pomyslela jsem si: Takhle tedy vypadá v téhle firmě místnost pro kojení?A vzápětí: Jak tohle proboha všechno zvládnu?Navrhla jsem svým nadřízeným, že budu pracovat na plný úvazek, ale jeden den v týdnu z domova. To odmítli. Tak jsem navrhla čtyřdenní pracovní týden za nižší plat. Na to taky nepřistoupili.

Nakonec jsem tedy odešla ze své vysněné práce a stala se nezávislou konzultantkou. Toho kroku nelituji, ale stále o něm hodně přemýšlím.

I když mi zaměstnavatel ochotně podržel místo po dobu mé mateřské, společnost nedokázala žádným způsobem vyjít vstříc rodičům malých dětí, kteří potřebují více flexibility. V den, kdy jsem podala výpověď, mi kolegyně napsala zprávu: > Nevyčítej si to a k tomu přidala následující statistiku: V porovnání s jinými rozvinutými zeměmi jsou Spojené státy na posledním místě v poskytování pracovního volna novopečeným rodičům.

Kamarádky, které si musely po narození dětí snížit úvazek nebo úplně odejít z práce, chápaly, co jsem prožívala. Tanya, přítelkyně a bývalá kolegyně, která odešla z naší firmy, aby se mohla starat o své dvě děti, mě varovala: „Skloubit práci a domácnost je dřina, ale jestli si myslíš, že když si snížíš úvazek, budeš mít víc času, dobře si to rozmysli. Víc času doma totiž ve skutečnosti znamenámíň času.“ Ale jak je to možné? Moje nové kamarádky s dětmi mě upozornily, že pokud si člověk zkrátí dobu strávenou v kanceláři, rychle ji vyplní tím, že bude dělat víc doma a to včetně věcí, které se nutně netýkají dětí.

Měly naprostou pravdu. Jakmile jsem přestala chodit na plný úvazek do práce, kromě běžných úkolů, jako je nákup plenek, jsem začala řešit i spoustu dalších věcí, které měl dříve na starosti manžel. Aktualizace našich pojistných smluv, placení účtů, stěhování krabic se sezonními věcmi, nákup baterií do detektorů kouře a spoustu dalších „drobných“ úkolů. Protože i jejich splnění je potřeba k hladkému chodu domácnosti. A tak se ze mě bez předchozího jednání či vědomého souhlasu stala včelka dělnice, správkyně úloh a výkonná ředitelka naší domácnosti, která trávila hodiny a hodiny prací, které si většinou nevšiml nejen manžel, ale někdy dokonce ani já sama.

S pocitem totálního vyčerpání, který na mě padl ve chvíli, kdy syn usnul a já jsem konečně vypnula počítač, jsem si mnohokrát říkala: Co jsem vlastně celý den dělala?Když jsem ani já nedokázala na tu otázku odpovědět, došlo mi, že jsem ztratila veškerou kontrolu nad svým časem.

Je vám to povědomé?

PROČ STÁLE NESTÍHÁME?

Čím víc jsem o tom mluvila s kamarádkami, které se stejně jako já staly matkami, tím víc jsem si uvědomovala, že všechny nestíháme. A kromě toho ani nedokážeme přesně pojmenovat, co vlastně celý den děláme. Proč jsme všechny tak uhoněné?

Zjistila jsem, že tento jev má svůj název – vlastně mnoho názvů. Nejběžnější je asi „neviditelná práce“: neviditelná, protože naši partneři si jí často vůbec nevšimnou a neocení ji, ale také proto, že ti, kdo ji dělají, ji někdy za práci ani nepovažují… navzdory tomu, že nám zabere skutečný čas a stojí nás značné psychické i fyzické úsilí bez placené nemocenské či různých benefitů. I vy jste nepochybně četli články o „duševní zátěži“, „druhé směně“ a „emocionální práci“, které připadají z převážné většiny na ženy a vybírají si svou daň i v jejich okolí.

Ale o čem tady vlastně mluvíme? Socioložky Arlene Kaplan Danielsová a Arlie Hochschildová začaly veřejně diskutovat o této silně pociťované (ale většinou nezmiňované) nerovnosti v 80. letech a od té doby řada inteligentních žen toto téma rozvinula.

Duševní zátěž: Nekončící seznam povinností týkajících se rodiny, který neustále nosíme v hlavě. Sice nic neváží, ale zatížit nás dokáže mnohdy víc než batoh plný kamení. Desítky „drobností“ nutných k hladkému chodu rodiny nám způsobují duševní přetížení, které má za následek stres, únavu a často i zapomnětlivost. Kam jsem jen dala ty zatracené klíče od auta?

Druhá směna: To jsou domácí práce, které děláme dlouho předtím, než odejdeme do práce, a ještě déle poté, co se vrátíme domů. Je to neplacená směna, která začíná brzy a končí pozdě a kterou nemůžeme vynechat. Pokud máte děti, pracujete každý den na dvě směny!

Emocionální práce: Tento termín se vyvinul v popkultuře a zahrnuje činnosti související s „udržováním vztahů“ a „zvládáním emocí“. Patří sem například telefonát manželovým rodičům, posílání nejrůznějších přání, nákup kytičky pro paní učitelku a zvládnutí hysterického záchvatu dítěte v nákupním centru. Tato pečující práce může být značně vyčerpávající (podobně jako porod), ale zároveň je tím, co z vás dělá skvělého a spolehlivého rodiče. Neboj se a spinkej, máma je tady.

Neviditelná práce: Veškerá zákulisní činnost zajišťující hladké fungování rodiny, které si většinou nikdo nevšimne a málokdy ji někdo ocení. Nová pasta na zuby je ve skříňce. Nemáte zač.

Ve snaze „zhmotnit“ toto břímě, které ženy odedávna nesou, jsem začala sbírat všechny články na téma nerovnosti při vykonávání domácích prací. Shromáždila jsem 250 článků z novin, časopisů a internetu a zjistila jsem znepokojivý fakt, že od 40. let, kdy se o tomto tématu začalo psát, se toho příliš nezměnilo.

Stále nejsme schopny se se svými partnery spravedlivěji dělit o domácí povinnosti nebo najít nějaké řešení, se kterým by muži souhlasili. Jiné století, stejný průšvih.

Podle nejnovějších výzkumů ženy stálezastávají většinu péče o děti a domácích prací, dokonce i v rodinách, kde oba partneři vydělávají a pracují na plný úvazek. A v některých případech matka dokonce vydělává víc než její partner. U další studie, na kterou jsem narazila, jsem měla pocit, že je o mém životě. Podle ní totiž muži, kteří se před narozením dětí s partnerkou spravedlivě dělili o domácí práce, po příchodu dětí najednou paradoxně ubrali na tempu – až o pět hodin týdně.

Páni, takže i hodní chlapi?

Jak jsem se tak probírala rozsáhlými výzkumy a literaturou, dávnou i současnou, která odvážně pojmenovávala a formulovala problém, pomyslela jsem si: Fajn. Víme, že je tady nepoměr. Ale kde je nějaký manuál s praktickým dlouhodobým řešením?Je určitě dobré pochopit šířku problému a jeho historické základy a vědět, že v tom člověk není sám, že stejný úděl má spousta žen a mnohé se snaží ze své frustrace alespoň vypsat. Ale jak to můžeme změnit?Rozhodla jsem se, že to zjistím.

VIDITELNOST = OCENĚNÍ

Krátce po narození našeho druhého dítěte jsme se přestěhovali zpátky do Los Angeles. Na mateřské jsem se trochu nadechla a pak jsem se vrátila na plný úvazek do práce. Založila jsem vlastní konzultační firmu, Philantrophy Advisory Group, která poskytovala služby jednotlivcům i rodinným nadacím. Ale i po návratu do práce mimo domov jsem stále vykonávala dvě třetiny povinností spojených s dětmi a domácností. To odpovídalo statistice, o níž jsem tehdy nevěděla, ale kterou jsem bezpochyby prožívala.

Stále jsem byla tím hlavním rodičem, na němž všechno leží, kupovala jsem borůvky, zařizovala a organizovala každodenní život naší rodiny, zatímco můj manžel – skvělý chlap a úžasný táta – byl stále spíš jen „pomocníkem“, nikoli partnerem a plánovačem, který se rovnoměrně podílí a spolurozhoduje o věcech, které se týkají rodiny.

Jednou pozdě v noci jsem pomocí baterky v mobilu hledala zásuvku, abych mohla zapojit dětskou chůvičku. Seth už spal a já jsem se snažila ho nevzbudit. Pak jsem ale zakopla o noční stolek a srazila štos knih, které s rámusem spadly na zem.

„Co to děláš?“ zavrčel. „To nemůže počkat do zítra?“

Ne,pomyslela jsem si, ale neřekla to nahlas. Všechno to neviditelné plánování a zařizování, které se děje, zatímco ty spíš, musí být hotové do zítřejšího rána, jinak naše domácnost nebude fungovat!V ten moment jsem si vzpomněla na klip z YouTube, který mi nedávno poslala kamarádka. Joyce Meyerová v něm četla ze své knihy Sebevědomá ženao nekonečné práci, kterou musí „máma“ udělat před tím, než jde spát:

Umýt nádobí po večeři, připravit věci na snídani, vyndat maso z mrazáku, dát psovi čerstvou vodu, pustit kočku ven, dát mokré oblečení do sušičky, vynést koš, zamknout dveře, zkontrolovat děti, jestli jsou přikryté, napsat vzkaz učitelce, připravit všem oblečení na ráno, umýt se a namazat si obličej a přidat další tři věci na seznam zítřejších povinností. Manžel mezitím vypne televizi a oznámí: „Já jdu spát.“ A přesně to udělá.

Bylo mi hrozně. Vlezla jsem do postele a myšlenky mi nepřestávaly vířit v hlavě. Přemýšlela jsem, co všechno jsem musela stihnout během své druhé směny – napsat e-mail Zachově učitelce ohledně plánované školní exkurze, domluvit návštěvy kamarádů na víkend, objednat chůvu, přihlásit se na lekci plavání s kojenci a zavolat na zákaznickou linku kvůli účtu za telefon. Najednou mi naše situace začala být jasná. To, co by malý detektiv z mé oblíbené dětské knížky Leroy Brown, přezdívaný Encyklopedie, nejspíš nazval „případem noční můry“, by v mém manželství bezpochyby pokračovalo, pokud bychom se Sethem neudělali nějaké zásadní změny. Tu noc se mi naše možnosti zdály poněkud omezené. Jediné, co mě ve skutečnosti napadlo, bylo, že bychom se mohli odstěhovat do nějaké cizí země, jejíž jazyk Seth ovládá a já nikoli. Už jsem se viděla, jak se povaluji na pláži na Ibize, zatímco Seth, který jediný v rodině umí španělsky, vyřizuje všechny záležitosti okolo domu a dětí. Qué bueno!

Rozhodla jsem se, že si ten plán nechám přes noc rozležet v hlavě. Ráno jsem se probudila méně unavená a podrážděná a svoje noční plány ohledně stěhování rodiny na jiný kontinent jsem odsunula na neurčito. Místo toho jsem dotáhla do konce svůj plán zúčastnit se s kamarádkami místního pochodu na podporu boje proti rakovině prsu.

PŘÍPAD 30 TELEFONÁTŮ A 46 ESEMESEK

Sešla jsem se s několika svými dobrými kamarádkami a jejich maminkami, sestrami a neteřemi v centru Los Angeles, abychom podpořily ženy, které přežily rakovinu prsu. Bylo mezi nimi i několik našich kamarádek a příbuzných. Celé zasypané růžovými třpytkami z transparentů, které nám pomohly vyrobit naše děti, jsme pochodovaly ulicemi v růžových legínách, skandovaly „To není jen problém žen“ a připadaly si jako na opravdové dámské jízdě.

Všechny jsme vnímaly pocit ženské sounáležitosti a energie, která byla ve vzduchu téměř hmatatelná. Tedy až do chvíle, než zablikala kolem poledne první esemeska v mobilu jedné z nás: > Kdy přijdeš?

Byl to manžel Jill, který strávil dopoledne s dětmi a už byl „hotový“. Dívaly jsme se, jak Jill rychle odepisuje, a téměř každé z nás v průběhu několika minut pípl mobil s podobným dotazem:

> Kdy má přijít chůva?

> Kam jsi dala Joshovu tašku na fotbal?

> Kde je ta narozeninová oslava?

> Mají se děti naobědvat?

Byly jsme na tom všechny úplně stejně. „Naobědvat?“ podivila se nahlas Suzy. „A co myslíš ty?“ V jejím výrazu se vystřídalo pobavení, nevěřícnost a naštvanost.

Jak jsme se zároveň smály a nadávaly, zazvonil telefon i mně.

„Kde je Annino oblečení, cos připravila na dnešek? Nemá žádné kalhoty.“

Byl to Seth, udýchaný a vzteklý. A opět mluvil svým pornohlasem. „No tak dneska asi do parku nepůjdeme, protože tys“ – a to zdůraznil – „mi tady nenechala žádné oblečení.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST I

1. PROKLETÍ HLAVNÍHO RODIČE