Cílem této knihy není nahradit čtenářům rady lékařů či jiných odborníků z oblasti medicíny. Svůj zdravotní stav byste s nimi měli konzultovat, obzvláště trpíte-li přetrvávajícími obtížemi. Bez informování lékaře rovněž nepřestávejte užívat či měnit dávky stanovené medikace. Čtenáři jsou sami odpovědni za svůj zdravotní stav a rozhodnutí s ním spojená. Autor ani nakladatel nezodpovídají za jakékoli případné zdravotní obtíže čtenářů v souvislosti s radami a návody v této knize.

Published originally under the title CureCopyright © 2020 by Jeffrey Rediger. All rights reserved. Printed in the United States of America. For information, address Flatiron Books, 120 Broadway, New York,

Jeffrey Rediger

Uzdravte se sami

Copyright © 2020 by Jeffrey Rediger

Translation © 2020 by Jana Patschová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6781-4

Tuto knihu věnuji Rachel Ann Donaldsové,

která můj život ozářila nádhernými barvami duhy.

Patří rovněž všem, jejichž hlasy nejsou slyšet.

ÚVOD

Otevíráme černou skříňku zázraků medicíny

Existují dva způsoby, jak ze sebe udělat blázna. Věřit tomu, co není pravda, nebo pravdu popírat.

– Søren Kierkegaard

V roce 2008 se Claire Haserová domnívala, že má vše pod kontrolou. Právě oslavila šedesáté třetí narozeniny a život plynul více než hladce. Byla šťastná. Vše probíhalo tak, jak si to s manželem vysnili. Zbývalo jim pouhých pár let do důchodu. Děti už vylétly z hnízda a dařilo se jim dobře, dokonce už měly vlastní potomky. Claire s manželem strávili většinu dospělého života v oregonském Portlandu. Milovali zdejší jemné přeháňky, voňavé zelené parky a domky z červených cihel. Claire skoro celý život pracovala ve zdravotnictví jako kancelářská síla. Každý den sedávala v zářivě osvětleném pokoji za stolem přetékajícím dokumenty.

Manželé Haserovi nedali na Portland dopustit, ale nesmírně si přáli strávit důchod na Havaji. Celý život plánovali a šetřili, vysněné stěhování bylo na dosah. Jenže pak se osa, po které ubíhal Claiřin obyčejný, ale spokojený život, začala pomalu naklánět. Pozorovala určité zdravotní obtíže: stále častěji se opakující pocity na zvracení a bolesti vystřelující v okolí žaludku. Jejího lékaře tyto symptomy znepokojily, proto ji neprodleně odeslal na vyšetření CT. Claire se položila na desku přístroje s rukama nad hlavou a doufala, že silné magnetické pole přece jen nic neodhalí. Bohužel, ukázalo se, že na slinivce břišní se nachází drobný útvar o průměru zhruba dvou centimetrů. Biopsie nakonec pohřbila veškeré naděje: nález byl maligní. Claire měla rakovinu. Diagnóza zněla adenokarcinom pankreatu, jinak řečeno brutální a neléčitelný druh rakoviny slinivky. Slovo rakovina je v naší kultuře skloňováno velmi často. Tento strašák moderní doby bývá více než kterákoli jiná nemoc spojován s utrpením a se smrtí. Pravda však je, že jednotlivé typy rakoviny se od sebe co do nadějí na vyléčení a pravděpodobnosti recidivy značně liší. Některá rakovinná onemocnění nemusí být pro pacienta fatální. V takovém případě člověk neumírá na rakovinu, ale s rakovinou, která může v těle tiše a nerušeně číhat spoustu let, dokud pacient nezemře v důsledku nesouvisejících obtíží. Spousta typů rakoviny v těle bují pomalu a dlouho; jiné se objeví, a potom opět samy zmizí. Některé typy vedou ke smrti, jsou-li neléčené. Pokud je však léčba zahájena včas, reakce na ni bývá velice pozitivní, ať už se jedná o chirurgický zákrok, chemoterapii, nebo radioterapii. Existují dokonce takové typy rakoviny, které samy od sebe zmizí. Jiná onemocnění však bohužel na žádný dostupný druh léčby nereagují. V takovém případě jedinou možnost představuje paliativní péče; pacient ji přijímá pouze v naději na zmírnění příznaků a zpomalení postupu nemoci. Většina nádorových onemocnění pak patří mezi tyto dva extrémy, liší se pouze závažností.

O diagnóze Claire je nám známo následující: adenokarcinom pankreatu je ze všech existujících druhů rakoviny slinivky břišní nejvíce letální, vysoce progresivní a vede k nesmírně bolestivé smrti. Ve Spojených státech si tuto zdrcující diagnózu každoročně vyslechne pětačtyřicet tisíc lidí, v Evropě pak dokonce dvojnásobek. Většina pacientů umírá v průběhu jednoho roku od diagnostikování této choroby, která v žebříčku úmrtí v důsledku karcinomu v současnosti zabírá čtvrté místo, přičemž aspiruje na třetí.

Diagnóza adenokarcinomu pankreatu se v podstatě rovná rozsudku smrti. Otázkou není, jestli pacient zemře, ale kdy. Proč je vlastně tento typ karcinomu vysoce smrtelný? V počátečním stadiu onemocnění postižení nevykazují žádné příznaky. Nemoc postupuje tiše a pokradmu. Jakmile se objeví první symptomy, jako jsou například nechutenství, úbytek hmotnosti, bolesti v zádech, někdy i lehká žloutenka, pobledlá a zažloutlá pokožka a oční bělmo, bývá už příliš pozdě. Rakovina již většinou metastazuje v jiných částech těla. Léčba dokáže prodloužit, nikoli však zachránit život. Naprostá většina pacientů (96 %) umírá do pěti let, obecně však nemoci podléhají mnohem dříve – zhruba tři až šest měsíců od zahájení léčby. Zvážíme-li tyto skličující statistiky, měla Claire vlastně štěstí; lékaři jí předpověděli rok života.

Budoucnost, již si Claire s manželem vysnili, vzala rázem za své. Zahrádka, poklidný důchod na Havaji, nic z toho se nikdy nemělo uskutečnit. Rakovina se přiřítila jako hurikán a smetla všechno dobré.

Claire musela na schůzku s chirurgem čekat dva týdny. Rodina i přátelé byli naprosto zdrcení. Vždyť se jedná o agresivní rakovinu slinivky! Neměli by Claire neprodleně operovat, dostat to z ní pryč? Jak má vydržet týdny nečinně sedět s vědomím, že se nemoc možná zhoršuje a že nádor nejspíš roste? Claire však byla vděčná, že jí byla dopřána trocha oddechového času. Musela se vzpamatovat. V důsledku terminální diagnózy se všechno kolem ní změnilo v bizarní sen. Najednou věděla, kdy její život skončí. Vlak se pomalu, ale jistě blížil k útesu. Zdálo se jí to nemožné. Nejhorší byl ale způsob, jakým se k ní chovali lékaři. Jako by byla krabice, jejíž obsah je potřeba prozkoumat, tělo, které se musí odeslat k další proceduře. Jako pacientka ve zdravotnickém systému se Claire cítila jako uvězněná v nějakém vagoně, neúprosně vláčená od jedné stanice ke druhé. Všechno se zdálo předem určené, neosobní, rutinní.

Doma se Claire pustila do neúnavného průzkumu svého onemocnění. Ponořila se do knih, článků a webových stránek. Doufala, že najde alespoň jiskru naděje, něco, co její lékaři opomněli. Bohužel vše, co se dočetla, v podstatě souhlasilo s informacemi, které jí sdělili v nemocnici: tento typ rakoviny je absolutně neléčitelný.

Claire se marně snažila objevit příběh pacienta, jenž přežil. Takový člověk neexistoval.

Jedinou šanci představoval chirurgický zákrok nazývaný Whippleova operace. Je to proces, kdy je pacientovi odebrána část slinivky břišní, žlučníku a tenkého střeva, konkrétně dvanáctníku a lačníku. V některých případech lékaři přistupují dokonce k extrakci části žaludku a sleziny. Tato operace s sebou nese závažné vedlejší účinky a komplikace. Koneckonců funkce slinivky břiš ní jsou nezanedbatelné: regulace cukru v krvi a rozklad potravy. A lékaři jí chtěli odebrat pořádný kus! Pankreas produkuje značně silné enzymy a jejich nedostatek, který se po provedení Whippleova zákroku často projevuje, může vést k vyčerpávajícím bolestem. Po operaci Claire pravděpodobně bude trpět ztrátou těchto enzymů, zadržováním tekutin, žaludečními křečemi a trýznivou plynatostí. Z dlouhodobého hlediska riskovala diabetes, anémii a trávicí obtíže vedoucí k únavě a vyčerpání organismu, v neposlední řadě pak nedostatek vitaminů a minerálů.

Claire celou noc nespala. Sepsala si otázky, na něž se později chtěla dotázat svého chirurga.

Je Whippleův zákrok mojí jedinou šancí? Dostanu po něm diabetes nebo žaludeční paralýzu? Budu moci ještě někdy normálně jíst? Budu trpět bolestmi? Pokud ano, jak dlouho? Jakou dobu bude trvat rekonvalescence? Odezní někdy vyčerpání? Kolikrát jste v minulosti tento zákrok prováděl? S jakými výsledky? Jak často k této operaci ve zdejší nemocnici přistupujete? S jakou úspěšností?

Výsledky, jak Claire lékař při jejich následném setkání sdělil, nebyly příliš povzbudivé. Jednal upřímně a přímočaře, což jeho pacientka ocenila. Požádala ho, aby s ní mluvil na rovinu, což učinil. Její nádor měřil dva centimetry. Takové rozměry jsou pomocí Whippelova zákroku operovatelné. Byla to její jediná naděje na uzdravení, nicméně operace je dlouhá a náročná, s nejistými vyhlídkami.

„Vidíte, kolika různými způsoby lze ukončit operaci? Víte, co to znamená?“ Upřeně se na ni zadíval. „Žádný zaručeně správný způsob neexistuje.“

Sdělil jí, že se procedura může protáhnout až na osm hodin. Pokud ji během zákroku postihne infarkt nebo mrtvice, pravděpodobně jim zůstane na stole. Různé statistiky se značně rozcházely: podle některých zdrojů je pravděpodobnost úmrtí během operace dvě procenta, podle jiných pak patnáct procent. Lékař Claire informoval, že i po úspěšném provedení zákroku je šance na přežití pěti let pouze pětiprocentní; většina pacientů tento pomyslný milník nepřekoná. Onkolog byl toho názoru, že šance na pětiletý život je dvacet procent; chirurg trval na pěti procentech.

„Podívejte,“ shrnul nakonec operatér. „Někteří doktoři by se vás snažili k operaci přesvědčit. Já si však nemám co dokazovat. Už jsem těch zákroků provedl dost. Nepotřebuji peníze, svoji loď už mám.“

Chtěl jí pomoci, to viděla. Byl chirurg, uměl léčit. Dokázal skoro zázraky, byl to vědec. Chtěla po něm ale holou pravdu, a tu jí také poskytl.

Doma pak Claire na YouTube sledovala videa pacientů po Whippelově operaci; mnozí z nich se nekontrolovatelně svíjeli v bolestech. Videa popisovala hrozivé vedlejší účinky zákroku. Hledala statistiky přežití, plakala, modlila se. Pokládala si nezodpověditelné otázky: Kolik bolesti dokážu snést? V jak intenzivním utrpení jsem ochotná prožít zbytek života? Jaká omezení jsem schopná snášet?

Dokážu vůbec žít bez procházek v horách?

Claire se nakonec rozhodla operaci odmítnout. Nechtěla tu trochu času, která jí ještě zbývala, prožít v ordinacích a čekárnách, k smrti vyčerpaná zákrokem. „Došla jsem k závěru, že nechám přírodu, ať dělá, co umí. Rozhodla jsem se žít, pokud možno v radosti a štěstí, ať už mi zbýval jakýkoli čas.“

V roce 2013, pět let po vyslechnutí zdrcující diagnózy, byla Claire hospitalizována z důvodu nesouvisejícího onemocnění. Poprvé od onoho osudného roku byla nucena podstoupit CT vyšetření břicha. Ukázalo se nemožné – nález na slinivce břišní byl negativní. Místo, kde se původně nacházel tumor, bylo čisté.

Nic nechápající lékaři se rozhodli původní diagnózu přezkoumat. Zkontrolovali výsledky biopsie. Byli si jistí, že se stala chyba. Vyšlo však najevo, že onemocnění určili správně. Ač se to zdálo neuvěřitelné, adenokarcinom bez jakékoli léčby zmizel sám.

Jak se to mohlo stát? To nikdo netušil, dokonce ani sama Claire. Její lékaři věděli jediné: nepodstoupila žádný zákrok, chemoterapii ani radioterapii. Když jsem s Claire hovořil, svěřila se mi, že po vyslechnutí diagnózy učinila ve svém životě spoustu zásadních změn. Žádného z lékařů však její vyprávění nezajímalo. Řekli, že její zkušenosti „postrádají z medicínského hlediska jakoukoli hodnotu“. Claire pro ně představovala kapku v moři. Měla štěstí, byla jednou z milionu. Nic to neznamenalo.

Spousta lidí by to, co se Claire přihodilo, nejspíš považovala za zázrak. V medicíně se taková skutečnost nazývá spontánní remisí. Ať už však Claiřinu neuvěřitelnému uzdravení budeme říkat jakkoli, faktem zůstává, že podobné případy nebyly zatím vědecky prozkoumány – žádný lékařský tým dosud tuto černou skříňku medicíny neotevřel.

Spontánní znamená bez příčiny. Pravda je, že onu příčinu prozatím nikdo nehledal. V celé historii medicíny zatím téměř nikdo nepoužil rigorózní vědecké přístroje, aby se pokusil probádat pozoruhodné případy zotavení z neléčitelných chorob. Selský rozum napovídá, že by bylo žádoucí se těmto situacím důkladně věnovat, jelikož nelze vyloučit, že pacienti – možná nevědomky – zvolili určitou formu léčení, která se ukázala jako účinná. Přes to všechno zůstává spontánní remise (SR) naprosto neprobádanou oblastí medicíny. Pacienty, jako je Claire, všichni považují za „šťastlivce“, za „jedny z milionu“. Spokojí se s vysvětlením, že se jedná o nevysvětlitelný zázrak. Mně to však nestačí; nedomnívám se, že jsou pozoruhodná samovolná vyléčení pouhým dílem náhody; osobnosti, jež svými schopnostmi vyčnívají v jiných odvětvích, zrovna tak. Serena Williamsová a Michael Jordan jsou sice jedni z milionu; oplývají nezměrným talentem a umem. Je však potřeba si uvědomit, že studiem jejich techniky a metod se toho můžeme spoustu naučit a dále tak na sobě pracovat.

Na olympiádě v Mexiku roce 1968 soutěžil ve skoku do dálky jistý Bob Beamon. Dosprintoval k písku, odrazil se a vyskočil do vzduchu. Na záznamech se zdá, že Bob letí jako pták, s hrudníkem napřed. Ve vzduchu se otočil a doskočil nohama napřed. K naprostému úžasu přihlížejících překonal dosud platný rekord o více než dvě stopy; jeho neuvěřitelný počin dokonce nebyl měřitelný dostupnými přístroji. Od té doby se Bobovu úspěchu přezdívá „skok století“.

Ostatní atleti a vědci se snažili přijít na to, jak se to sportovci podařilo a jak jeho rekord překonat; nakonec to trvalo dalších pětadvacet let. Stane-li se podobná událost ve zdravotnictví, jinak řečeno, zlepší-li se stav pacienta, jenž byl v minulosti lékaři v podstatě považován za umírajícího, cítíme se téměř zahanbeni. Tyto pozoruhodné případy pak bývají smeteny ze stolu se slovy záhada, zázrak, klika, náhoda… Nikdo se nesnaží o vysvětlení.

V průběhu historie lidstva se objevila celá řada vysvětlení, odkud se vlastně nemoci berou. Donedávna lidé věřili, že na ně jejich onemocnění seslal Bůh jako trest nebo že ochořeli rukou ďábla. Obyvatelé starověkého Egypta u sebe neustále nosili amulety, které je měly před zlými nemocemi ochránit; řezné rány a odřeniny si potírali medem, jenž byl považován za přírodní antibiotikum. Trpěl-li pacient vážnější chorobou, přistupovali lékaři často k vyvolání zvracení. Byli toho názoru, že lidské tělo je plné chodeb, které nemoc mohla nějakým způsobem zablokovat. V Římě měli lidé za to, že se tělo skládá z jednotlivých živlů, jež musejí být v neustálé rovnováze; nemoc pak považovali za důkaz porušení této balance, již se snažili obnovit. Nemocní měli možnost navštívit jeden z asklépieionů, léčebných chrámů zasvěcených bohu lékařství Asklepiovi, kde podstoupili takzvanou katarzi (očištění). Jednalo se o spojení léčby fyzické i psychické stránky pod dohledem samotného Asklepia.

Přestože se řada antických léčebných metod do značné míry spoléhala na magii, náboženství a nejrůznější pověry, starověcí mudrci dosáhli značných pokroků. Nasbírali spoustu vědomostí o anatomii a teorii zdraví a nemoci založených na vědeckém pozorování subjektu. Nejrůznější choroby léčili s pomocí bylinek, předchůdkyň moderních farmak, nicméně pravé původy nemocí soudobí lékaři stále ještě neznali. Kde se choroby vzaly? Proč postihly právě tyto pacienty? Zatímco se lékaři uchylovali k astrologii a pouštění žilou, lidé si stále více uvědomovali, že spousta onemocnění pramení ze špatné hygieny, špinavé vody a splašků. Věděli, že se musí snažit udržovat své tělo, města a zdroje pitné vody v čistotě, přestože si zatím nedokázali zcela vysvětlit, proč.

V roce 36 př. n. l. sepsal římský učenec Marcus Terrentius Varro knihu O zemědělství, praktickou příručku pro farmáře, v níž varoval před chovem dobytka v blízkosti mokřadů. Byl přesvědčený, že „v nich žije množství nepatrných zvířátek, která nejsou viditelná pouhým okem. Takoví tvorové pak infikují chovnou zvěř, již později konzumujeme“. Tato myšlenka předběhla svou dobu; bohužel ji nebylo možné žádným způsobem dokázat.

V roce 1546 se objevil další pokrokový svazek – O šíření nákazy a nakažlivých chorobách od italského lékaře Girolama Fracastora. Fracastoro rozvinul teorii, že se malinká, rychle se množící a choroby způsobující zvířátka – mikroorganismy – šíří z člověka na člověka prostřednictvím doteku a vzduchem. Myšlenka byla na tehdejší dobu poměrně dobře přijata, přesto však pro nemožnost získat jakékoli důkazy o její pravdivosti postupně upadla v zapomnění. Nakonec to byl až Louis Pasteur, který okolo roku 1860 vynalezl proces eliminace mikrobů, takzvanou pasterizaci. Tím zároveň potvrdil existenci škodlivých mikroorganismů. Díky Pasteurovu objevu došlo v medicíně ke značnému pokroku, avšak naše vnímání zdraví a nemoci se často až příliš soustřeďuje právě na likvidaci patogenů. Nabízí se tedy otázka, jestli bychom se neměli zaměřit na další cesty ke zdraví. Lékaři se učí ignorovat osobní životy a příběhy pacientů, aby se koncentrovali výhradně na symptomy možného onemocnění. Vnímají pouze patologii, tedy to, co je nemocné nebo co chybí, a zapomínají, že každý člověk je výjimečný. Takový přístup může často vést k fatálním omylům a chybám v léčbě. Léčíme nemoci, ne pacienty, a často nám tak unikají lidské příběhy, které však mnohdy ukrývají řadu odpovědí, jakým způsobem k jednotlivým pacientům přistupovat a ulevit jim od zdravotních obtíží. Odstraňujeme nebo potlačujeme pouze projevy nemoci, zatímco bychom se měli snažit odhalit jejich příčinu a pracovat na prevenci a zvyšování imunity. Trváme na tradičním dělení onemocnění podle původu, a sice na fyzické a psychické. Pravda je ovšem taková, že tyto dvě stránky jsou úzce propojené. Pochopení a zkoumání tohoto spojení by nám mohlo pomoci mnohem lépe porozumět původu a vzniku nejrůznějších chorob.

V neposlední řadě pak nepřikládáme dostatečný význam případům pozoruhodných samovolných vyléčení, které nezapadají do ustáleného schématu jedné příčiny a jednoho způsobu léčby. Troufám si tvrdit, že se každý zdravotník během své kariéry alespoň jednou s podobným případem setkal. Netušíme však, jak se k takové situaci postavit; nevíme, jak si je vysvětlit pomocí našich vzorců myšlení, proto je pouze zaškatulkujeme jako ojedinělé případy a dále jim kromě občasného tichého nočního rozjímání v sesterně u šálku kávy nevěnujeme sebemenší pozornost. Tyto příběhy nijak nemedializujeme, jelikož se obáváme profesního znemožnění; nesvěřujeme je pacientům, kteří se potýkají s podobnými závažnými chorobami – nechceme je udržovat ve „falešné naději“.

Poprvé jsem se s případy pozoruhodných samovolných vyléčeních setkal před sedmnácti lety, kdy jsem právě opustil vysokoškolskou kolej a zahájil kariéru psychiatra. Přijal jsem místo v McLean Hospital a na Harvard Medical School a zároveň jsem si otevřel malou privátní praxi. V té době jsem cítil velký tlak; dělal jsem vše, co bylo v mých silách, abych se etabloval jako kvalitní lékař i profesor. Tehdy se objevila Nikki, zdravotní sestra, která pracovala na onkologickém oddělení Massachusettské státní nemocnice. Přišla ke mně na sezení v doprovodu dospělého syna. Byla jí diagnostikována rakovina slinivky. Potřebovala, aby jí někdo pomohl smutnou novinu synovi sdělit.

Zanedlouho se mi svěřila, že nadobro odchází z nemocnice. Její zdravotní stav se rapidně zhoršoval a ona se dostala do fáze, kdy už nebyla schopna vykonávat svoji práci. Byla vyčerpaná, ztratila chuť k jídlu a postupně hubla. Rozhodla se, že odcestuje do Brazílie, do malého městečka na venkově jménem Abadiânia, kde hodlala navštívit místního léčitele. V minulosti již zkusila vše, co západní medicína nabízí, aby si ulevila od svého trápení. Řekla si, že nemá co ztratit.

Zhruba po dvou týdnech v ordinaci zazvonil telefon. Byla to Nikki, volala mi z Brazílie.

„Musíš sem okamžitě přijet,“ nadšeně na mě naléhala. „Cítím se mnohem líp. Viděla jsem tu věci, kterým bys nikdy nevěřil.“

Vyprávěla mi nespočet lidských příběhů o zázračných prvních krocích vozíčkářů a znovunabytí zraku slepých. Zmínila ženu, jež při doteku léčitele pocítila, jak jí z prsou odchází černý mrak, a které se tumor smrskl do nepatrného útvaru. Volala mi a psala měsíce, avšak já se za ní nikdy nevypravil. V nemocnici jsem měl napilno a neustále jsem přednášel na univerzitě, navíc jsem byl k jejímu vyprávění značně skeptický. Byl jsem přesvědčený, že se jedná o racionálně vysvětlitelný fenomén, o pacienty, jejichž stav by se zlepšil za každých okolností.

Když se Nikki vrátila do země, doopravdy vypadala mnohem lépe. Její zdravotní stav doznal skutečného zlepšení. Užívala si života, vychutnávala steaky (její nejoblíbenější jídlo) a pochutnávala si na čerstvém salátu. Pobyt v Brazílii ji neskutečně vzpružil. Svěřila se mi, že se opět cítí schopná dávat i přijímat lásku. Problémy se sebekontrolou, které ji v minulosti sužovaly, jako by se rozplynuly. Sršela energií a štěstím. Kvalita jejího života se naprosto nedala srovnat s tím, jakým způsobem musela fungovat před odjezdem. Její příběh však bohužel neskončil tak jako ten Claiřin. A zcela upřímně – většina z nich takto nedopadne. U Nikki zakrátko došlo k recidivě a po necelém roce zemřela. Ještě před smrtí na mě však apelovala, abych se přece jen do Brazílie vydal a tamější léčebné metody dobře prozkoumal.

Ve vědeckých časopisech jsem se dočetl, že případy spontánního vyléčení jsou nesmírně ojedinělé – dochází k nim přibližně u jednoho ze sta tisíc pacientů. Tyto statistiky se v odborných článcích opakovaly znovu a znovu, pokaždé s patinou neotřesitelné pravdivosti. Rozhodl jsem se proto, že se pokusím vypátrat, jak k tomuto číslu lékaři dospěli. Ukázalo se, že jde o odhad, který byl postupně přijat jako pravdivý a posléze hojně citovaný.

Když jsem se do studie ponořil ještě hlouběji, abych vyhledal případy samovolného uzdravení z minulosti i současnosti, ze svých objevů jsem byl naprosto šokován. Za poslední století zmínek o spontánní remisi hojně přibylo, zejména pak v obdobích po význačných lékařských konferencích, vydáních odborných publikací nebo medializování konkrétních případů. V devadesátých letech dvacátého století Institut gnozeologických věd shromáždil všechny záznamy o spontánní remisi, které byly dostupné v lékařské literatuře. V roce 1993 pak vydali databázi Spontánní remise: komentovaná bibliografie^1, v níž zdokumentovali 3500 případů samovolného vyléčení z více než osmi tisíc odborných publikací. Tyto případy však ve skutečnosti představovaly pouze špičku ledovce. Když jsem se o spontánní remisi poprvé zmínil na jedné ze svých přednášek, zeptal jsem se lékařů v posluchárně, zda už se někdy v minulosti stali svědky podobného případu, který z medicínské perspektivy nedával žádný smysl. V okamžiku jsem uviděl les rukou. Otázal jsem se, kolik z nich o tom učinilo jakýkoli záznam. Les rukou zmizel.

Důvodem, proč se lékaři výzkumem spontánní remise dostatečně nezabývají, není fakt, že je velice ojedinělá, nýbrž strach z odsouzení, který je v naší kultuře zakořeněn již velmi dlouho. Spousta podobných případů není nijak zdokumentována z obav z diskreditace. Jako nový ředitel na McLean University, jedné z nejstarších a nejrespektovanějších institucí, jsem tuto skutečnost vnímal značně intenzivně. Váhal jsem, zda mám své poznatky publikovat, nebo se obracet na své kolegy s žádostí o podporu. Přesto jsem každý den pozoroval, do jaké míry jsou případy spontánní remise propoje ny s problémy, které sužovaly mé pacienty z prostředí psychiatrie i urgentního příjmu. Každý den jsem se setkával s lidmi, které trápily ty nejběžnější, přesto však smrtelné nemoci: rakovina, diabetes, srdeční choroby, autoimunitní i plicní onemocnění – nejobávanější zabijáci západní civilizace. Celá řada těchto nemocí bývá v posledních desetiletích často spojována s aspektem životního stylu. Začínal jsem pomalu věřit, že jestliže se postižení budou alespoň z padesáti procent řídit radami spontánně vyléčených pacientů, rapidně se zlepší obecné zdraví. Nutkání neopustit dogmatické pravdy světa medicíny bylo nicméně silné a já jsem se tak ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD Otevíráme černou skříňku zázraků medicíny