John Grisham

ODVOLÁNÍ

Titul pouze orientační, originál dodá grafik

Přeložila Veronika Volhejnová

THE APPEAL

Copyright © 2008 by Belfry Holding, Inc.

Translation © Veronika Volhejnová, 2009

ISBN 978-80-242-6818-7

Profesoru Robertu C. Khayatovi

ČÁST PRVNÍ

ROZSUDEK

1

Porota byla připravená.

Její členové se radili dvaačtyřicet hodin. Tomu předcházelo jednasedmdesát dní procesu, z toho 530 hodin výpovědí čtyř tuctů svědků, a celá věčnost, během které mlčky sledovali, jak se právníci handrkují, soudce káže a diváci se jako jestřábi vrhají na každý výmluvný náznak. Ale teď byli připravení. Pod zámkem v místnosti pro porotu, v odloučení a v bezpečí, deset z nich hrdě podepsalo rozsudek, a zbylí dva, kteří nesouhlasili, uraženě, nespokojeně a osaměle postávali v koutě. Ostatní se usmívali, objímali a horlivě si gratulovali navzájem, protože tuhle malou válku přežili a můžou se nyní hrdě vrátit do arény s rozhodnutím, které bylo výsledkem čirého odhodlání a zarputilé snahy o kompromis. Jejich zkouška byla u konce; občanská povinnost splněna, a co víc, čestně a nad očekávání. Byli připraveni.

Předseda zaklepal na dveře a vyrušil strýčka Joea z dřímoty. Strýček Joe, stařičký soudní sluha, je celou dobu střežil, nosil jim jídlo, poslouchal jejich stížnosti a tiše podstrkoval jejich vzkazy soudci. Povídalo se, že když byl mladší a lépe slyšel, poslouchával také tajně porady poroty přes tenké borové dveře, které osobně instaloval. Ale s posloucháním byl už konec, a ačkoli se nesvěřil nikomu než své ženě, po tom, co musel přestát v tomhle konkrétním procesu, vážně uvažoval, že pověsí pistoli na hřebíček jednou provždy. Ten dozor nad spravedlností už pro něj začínal být příliš namáhavý.

Usmál se a řekl: „No výborně. Seženu soudce,“ jako by soudce někde hluboko v útrobách soudní budovy čekal jen na to, až mu strýček Joe zavolá. Místo toho ale soudní sluha podle zvyku našel jednoho z úředníků a předal mu tu skvělou zprávu. Opravdu to bylo vzrušující. Tahle stará soudní budova ještě nikdy neviděla proces tak velký a tak dlouhý. Ukončit ho bez rozhodnutí by byla ostuda.

Úředník zlehka zaklepal soudci na dveře, vkročil dovnitř a hrdě oznámil: „Máme rozsudek!“, jako by on osobně vynaložil tu velkou dřinu při dohadování a teď mu nesl výsledek darem.

Soudce zavřel oči a dlouze, spokojeně si oddechl. Usmál se šťastným, nervózním úsměvem obrovské úlevy, dokonce snad nevíry, a nakonec řekl: „Sežeňte právníky.“

Po skoro pěti dnech porady se už soudce Harrison začal smiřovat s tím, že porota se nedohodne, což byla jeho nejhorší noční můra. Po čtyřech letech zarputilého dokazování a čtyřech měsících bouřlivého procesu se mu při představě nerozhodného závěru dělalo špatně. Radši ani nechtěl myslet na to, že by to celé musel zopakovat.

Strčil nohy do starých mokasínů, vyskočil ze židle a sáhl po taláru. Usmíval se přitom jako malý kluk. Je konečně po všem, uzavírá se nejdelší proces v jeho výjimečně barvité kariéře.

Úředník nejdřív zavolal firmě Payton&Paytonová, manželskému týmu, který měl sídlo v opuštěném obchodě v laciné čtvrti města. Telefon zvedl koncipient, pár vteřin poslouchal, zavěsil a vykřikl: „Porota má rozsudek!“ Jeho hlas se rozlehl ponurým bludištěm malých dočasných kanceláří a probral jeho kolegy.

Volal to znova, když utíkal do Jámy, kde se sbíhal zbytek firmy. Wes Payton tam už byl, a když doběhla i jeho manželka Mary Grace, jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly a objevil se v nich hluboký strach a zmatek. Dva koncipienti, dvě sekretářky a jedna účetní se sešli kolem dlouhého pracovního stolu plného papírů, ale náhle ztuhli a dívali se po sobě, jako by čekali, až promluví někdo jiný.

Je možné, že je skutečně po všem? Čekali celou věčnost – opravdu to může takhle náhle skončit? Tak z ničeho nic? Jedním telefonátem?

„Co jednu tichou modlitbu,“ navrhl Wes, a všichni sestoupili do těsného kruhu, vzali se za ruce a modlili se tak, jak se nemodlili ještě nikdy. Všechny možné žádosti stoupaly k Všemohoucímu, ale jedno měly společné – prosily o vítězství. Prosím, Pane, po takové spoustě času a námahy a peněz a strachu a pochyb, prosím, ach prosím, dopřej nám božské vítězství. A ochraň nás od ponížení, zkázy, bankrotu a spousty dalších zel, která by přinesl špatný rozsudek.

Jako druhému zavolal úředník na mobil Jaredu Kurtinovi, který byl architektem obranné strategie. Pan Kurtin nevzrušeně odpočíval na pronajaté kožené pohovce na Front Street v centru Hattiesburgu, jen tři bloky od soudu. Četl životopisnou knihu a sledoval, jak ubíhají hodiny, jedna za 750 dolarů. Poklidně zprávu vyslechl, sklapl telefon a řekl: „Jdeme. Porota je už připravená.“ Jeho vojáci v tmavých oblecích se postavili do pozoru a seřadili se, aby ho doprovodili vstříc jeho dalšímu drtivému vítězství. Odcházeli bez poznámky, bez modlitby.

Další telefonáty mířily k jiným právníkům, pak k reportérům, a během několika minut se ta zpráva roznesla a rychle se šířila dál.

* * *

Někde v posledním patře výškové kancelářské budovy v dolní části Manhattanu vrazil panikařící mladík doprostřed důležitého jednání a pošeptal tu naléhavou zprávu panu Carlu Trudeauovi, který okamžitě ztratil zájem o to, co se projednávalo, zprudka vstal a prohlásil: „Vypadá to, že porota došla k závěru.“ Potom vyšel z místnosti a zamířil chodbou do své rozlehlé rohové kanceláře, kde si sundal sako, povolil kravatu, postavil se k oknu a časným soumrakem se zadíval do dálky na řeku Hudson. Čekal a jako obvykle se sám sebe ptal, jak se to mohlo stát, že tak velká část jeho impéria může záviset na rozhodnutí dvanácti průměrných lidí z provinčního Mississippi.

Ačkoli byl mužem, který ví velmi mnoho, odpověď na tuhle otázku mu stále unikala.

* * *

Když Paytonovi zaparkovali za soudní budovou, sbíhali se tam už ze všech směrů lidé. Manželé zůstali ještě chvilku sedět v autě a drželi se za ruce. Čtyři měsíce se snažili jeden druhého se v okolí soudu nedotýkat. Vždycky se někdo díval. Třeba porotce nebo reportér. Bylo důležité jednat co nejprofesionálněji. Lidi překvapovalo, že manželé můžou tvořit právnický tým, byla to novinka, a Paytonovi se snažili chovat se k sobě navzájem jako advokát k advokátovi, ne jako manžel k manželovi.

A během procesu se ostatně hodně málo dotýkali nejen u soudu, ale i kdekoli jinde.

„Na co myslíš?“ zeptal se Wes, aniž se podíval na svou ženu. Srdce mu bušilo a čelo měl vlhké. Levou rukou pořád ještě svíral volant a sám sobě přikazoval, že se musí uklidnit.

Uklidnit. Dobrý vtip.

„Nikdy v životě jsem se tak nebála,“ odpověděla Mary Grace.

„Já taky ne.“

Dlouhá pauza, během které oba zhluboka dýchali a sledovali, jak televizní vůz málem zajel chodce.

„Dokážeme přežít porážku?“ řekla. „To je ta hlavní otázka.“

„Musíme ji přežít; nemáme na vybranou. Ale my neprohrajeme.“

„Správně. Tak jdeme.“

Přidali se ke zbytku své malé firmy a do soudní budovy vešli všichni společně. Na obvyklém místě, u automatu s nápoji v prvním patře, čekala jejich klientka, žalobkyně Jeannette Bakerová, a když uviděla své právníky, okamžitě se rozplakala. Wes ji uchopil za jednu paži, Mary Grace za druhou a společně doprovodili Jeannette po schodech nahoru do hlavní soudní síně ve druhém patře. Byli by ji klidně mohli i nést.

Nevážila ani padesát kilo a během soudního jednání zestárla o pět let. Žila v depresi, občas trpěla přeludy, a i když nebyla anorektička, prostě nejedla. Bylo jí třicet čtyři, už pochovala manžela a dítě a teď právě se ocitla na konci příšerného procesu a tajně si přála, aby se do něj byla nikdy nepustila.

V soudní síni vládlo krajní napětí, jako by se sem řítily bomby a ječely sirény. Desítky lidí přecházely sem a tam, hledaly místa, nervózně klábosily a vrhaly přitom kradmé pohledy na všechny strany. Když postranními dveřmi vešel Jared Kurtin a jeho armáda obhajoby, všichni na něj zírali, jako by věděl něco, co oni ne. Během uplynulých čtyř měsíců den za dnem dokazoval, že vidí za roh, ale v téhle chvíli se z jeho tváře nedalo vyčíst nic. Vážně kráčel v těsném hloučku svých podřízených. Na druhé straně místnosti, jen pár metrů od něj, se Paytonovi a Jeanette usadili ke stolu obžaloby. Stejné židle, stejná poloha, stejná záměrná strategie, která měla porotcům připomenout, že tato chudá vdova a její dva osamělí právníci bojují proti obří korporaci s neomezenými zdroji. Wes Payton se podíval po Jaredu Kurtinovi, jejich pohledy se setkaly a oba zdvořile pokývli. Zázrakem tohohle procesu bylo, že tito dva muži byli ještě pořád schopni jednat spolu s určitou dávkou slušnosti, dokonce i konverzovat, když to bylo nezbytně nutné. Stala se z toho pro ně otázka cti. Bez ohledu, jak ošklivá situace nastala, a že těch ošklivých situací bylo hodně, oba byli odhodláni nezapadnout do bahna a nabídnout tomu druhému ruku. Mary Grace se tam nepodívala, a kdyby to byla udělala, nepokývla by ani se neusmála. Bylo jen dobře, že u sebe v kabelce nenosila pistoli, protože jinak by polovička těch tmavých obleků naproti už neseděla. Připravila si před sebe na stůl čistý papír, zapsala datum, pak své jméno, ale nenapadalo ji už nic dalšího, co by si poznamenala. Za jednasedmdesát dní procesu zaplnila šedesát šest složek, všechny stejné velikosti a barvy, které teď byly v dokonalém pořádku založené v Jámě v železné kartotéce, koupené z druhé ruky. Podala Jeannette papírové kapesníčky. I když Mary Grace počítala prakticky všechno, opravdu už nevěděla, kolik krabic papírových kapesníků Jeannette během procesu spotřebovala. Několik desítek jich bylo určitě.

Ta žena plakala skoro nonstop, a i když s ní Mary Grace hluboce soucítila, už ji ten zatracený brek taky unavoval. Unavovalo ji vlastně všechno – vyčerpání, stres, bezesné noci, to, že je neustále pod drobnohledem, že nemůže být s dětmi, jejich zchátralý byt, hora nezaplacených účtů, zanedbávaní klienti, studené čínské jídlo o půlnoci, nutnost každé ráno se nalíčit a upravit si vlasy, aby byla před porotou alespoň trochu atraktivní. Čekalo se to od ní.

Pustit se do velkého procesu je jako skočit do tmavého a zarostlého rybníka se závažím kolem pasu. Člověk se dokáže vyhrabat k hladině a zalapat po dechu, ale na zbytku světa mu vůbec nezáleží. A pořád má pocit, že se topí.

Kus za Paytonovými, na konci řady, která už začínala být přeplněná, seděl jejich bankéř a hryzal si nehty; snažil se ale vypadat klidně. Jmenoval se Tommy Huff, ale všichni známí mu říkali Huffy. Huffy se čas od času zastavil podívat se na proces a taky přispět tichou modlitbou. Paytonovi dlužili Huffyho bance 400 000 dolarů a jedinou zárukou byl kousek pole v Cary County, který patřil otci Mary Grace. Při troše štěstí by mohl vynést 100 000 dolarů, takže velká část toho dluhu nebyla zajištěná vůbec. Jestli Paytonovi případ prohrají, skončí i Huffyho dřív tak slibná bankovní kariéra. Prezident banky už na něj dávno neřval. Teď mu vyhrožoval pouze e-mailem.

Začalo to docela nevinně, jednoduchou druhou hypotékou ve výši 90 000 dolarů na jejich hezký předměstský dům, ale časem se z toho stala děsivá jáma dluhů a pošetilých výdajů. Přinejmenším z Huffyho pohledu pošetilých. Hezký dům byl ale ten tam, stejně jako elegantní kancelář v centru, importovaná auta a všechno ostatní. Paytonovi riskovali vše a Huffy je kvůli tomu musel obdivovat. Příznivý rozsudek, a je z něj génius. Nepříznivý rozsudek, a zbankrotují nejen oni, ale i on sám.

Finančníci na druhé straně soudní síně si nehty neokusovali a z bankrotu také velký strach neměli, ačkoli i o něm se diskutovalo. Krane Chemical měla spoustu peněz, zisků a aktiv, ale také stovky potenciálních žalobců, kteří jako supi čekají na to, co svět uslyší za chvíli. Jeden šílený rozsudek, a s žalobami se roztrhne pytel.

Ale v téhle chvíli si byli jistí sami sebou. Jared Kurtin byl ten nejlepší obhájce, jaký se dá za peníze pořídit. Akcie společnosti klesly jenom maličko. Pan Trudeau v New Yorku byl zřejmě spokojen.

Už se nemohli dočkat, až budou zase doma. Díky Bohu, že trhy jsou už pro dnešek uzavřené.

Strýček Joe zavolal: „Zaujměte místa, prosím,“ a soudce Harrison vešel dveřmi za svým stolcem. Už dávno netrval na tom hloupém zvyku, že se všichni musí postavit, jen aby se on mohl uvelebit na svém trůnu.

„Dobrý večer,“ řekl rychle. Bylo skoro pět odpoledne. „Porota mě informovala, že došla k rozhodnutí.“ Rozhlížel se kolem a ujišťoval se, že všichni hráči jsou přítomni. „Očekávám, že za všech okolností bude zachována důstojnost. Žádné výkřiky. Ze soudní síně nikdo neodejde dřív, než propustím porotu. Nějaké otázky? Nějaké další neopodstatněné připomínky obhajoby?“

Jared Kurtin ani nemrknul. Vůbec nedal najevo, že soudce slyší, jen si dál čmáral do svých papírů, jako by tvořil mistrovský obraz. Jestli Krane Chemical prohraje, bude se samozřejmě odvolávat, a úhelným kamenem toho odvolání bude zřejmá předpojatost Jeho Ctihodnosti Thomase Alsobrooka Harrisona IV., bývalého advokáta ve věcech trestních, o němž bylo obecně známo, že nesnáší velké korporace obecně a momentálně především Krane Chemical.

„Přiveďte porotu.“

Dveře vedle stanoviště poroty se otevřely a ze soudní síně jako by nějaké obrovské neviditelné vakuum vysálo všechen vzduch. Srdce se zastavila. Těla ztuhla. Oči si našly něco, nač by se mohly upřít. Jediný zvuk vydávaly nohy porotců na ošlapaném koberci.

Jared Kurtin dál metodicky čmáral. Byl zvyklý nikdy se nepodívat do tváří porotců, když se vraceli s rozhodnutím. Po stovce procesů věděl, že se z nich nedá nic vyčíst. A proč by se taky namáhal? Rozhodnutí stejně bude za pár vteřin vyhlášeno. Jeho tým měl přísný příkaz ignorovat porotce a nedat najevo absolutně žádnou reakci na rozsudek.

Jaredu Kurtinovi přirozeně nehrozila finanční ani profesionální zkáza. Wesi Paytonovi ale ano, a tak nedokázal odtrhnout pohled od očí porotců, když se usazovali na svých místech. Ten člověk z mlékárny odvrátil pohled; špatné znamení. Učitel zíral skrz Wese, jako by tam nebyl, další špatné znamení. Když předseda podal úředníkovi obálku, pastorova žena pohlédla na Wese se soucitem, jenže ta se stejně smutně tvářila celou dobu, už od úvodních prohlášení.

Znamení zachytila Mary Grace, a to ho ani nehledala. Když podávala další kapesníky Jeannette Bakerové, která už vzlykala skoro nahlas, úkradkem se podívala na porotkyni číslo šest, tu, která k ní seděla nejblíž – doktorku Leonu Rochovou, univerzitní profesorku angličtiny na odpočinku. Doktorka Rochová se na ni podívala přes brýle na čtení s červenými obroučkami a mrkla na ni. Bylo to nejrychlejší, nejhezčí a nejsenzačnější mrknutí, jaké Mary Grace kdy zažila.

„Dospěli jste k závěru?“ zeptal se soudce Harrison.

„Ano, Vaše Ctihodnosti, dospěli,“ odpověděl předseda.

„Je jednohlasný?“

„Ne, pane, není.“

„Shodlo se na něm alespoň devět porotců?“

„Ano, pane. Poměr hlasů je deset ku dvěma.“

„Takže je všechno v pořádku.“

Mary Grace načmárala pár slov o tom mrknutí, jenže byla tak rozčilená, že je po sobě ani sama nepřečetla. Uklidni se, pokárala sama sebe.

Soudce Harrison si vzal od úředníka obálku, vytáhl z ní list papíru a začal kontrolovat rozhodnutí – do čela se mu vryly hluboké vrásky, tiskl si kořen nosu a mračil se. Po době, která působila jako věčnost, řekl: „Zdá se, že všechno je v pořádku.“ Ani jednou se neusmál, neškubl sebou, nevytřeštil oči – ničím nedal najevo, co na papíře čte.

Podíval se dolů, kývl na soudního zapisovatele a odkašlal si; tu chvíli si náležitě vychutnával. Pak se mu vyhladily vrásky kolem očí, svaly na bradě se uvolnily, ramena se trochu nahrbila a ve Wesovi to náhle vzbudilo naději, že porota obhajobu zpražila.

Soudce Harrison pomalu a hlasitě přečetl. „Otázka číslo jedna: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že podzemní voda, o kterou se jedná, byla kontaminována společností Krane Chemical Corporation?‘“ Po klamavé pauze, která netrvala víc než pár vteřin, pokračoval: „Odpověď zní: ‚Ano.‘“

Jedna strana soudní síně se konečně dokázala nadechnout, kdežto druhá začala modrat.

„Otázka číslo dvě: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že tato kontaminace byla bezprostřední příčinou úmrtí a) Chada Bakera a/nebo b) Peta Bakera?‘ Odpověď: ‚Ano, v obou případech.‘“

Mary Grace se povedlo vytáhnout kapesníky z krabice levou rukou a podat je Jeannette, a přitom pravačkou horečně zapisovat. Wesovi padl pohled na porotce číslo čtyři, který se na něj náhodou také díval s pobaveným výrazem, jako by chtěl říct: A teď přijde to nejlepší.

„Otázka číslo tři: ‚Pokud jde o Chada Bakera, jakou částku peněz přiřknete jeho matce Jeannette Bakerové jako odškodné za jeho protiprávnou smrt?‘ Odpověď: ‚Pět set tisíc dolarů.‘“ Mrtvé děti velkou hodnotu nemají, protože nevydělávají, ale částka za Chada byla úctyhodná a především rozhoukala poplašné sirény, protože naznačila, co přijde. Wes hleděl na hodiny nad soudcovou hlavou a děkoval Bohu, že bankrot se nekoná.

„Otázka číslo čtyři: ‚Pokud jde o Peta Bakera, jakou částku peněz přiřknete jeho vdově Jeannette Bakerové jako odškodné za jeho protiprávnou smrt?‘ Odpověď: ‚Dva a půl milionu dolarů.‘“

Mezi finančníky v řadě za Jaredem Kurtinem to zašumělo. Tři miliony nebyly pro Krane tak moc, co je ale děsilo, byl očekávaný dominový efekt. Pan Kurtin ještě nehnul ani brvou.

Ještě ne.

Jeannette Bakerová se začala pomalu kácet ze své židle. Oba její právníci ji zachytili, narovnali, objali a začali jí šeptat do ucha. Nekontrolovaně vzlykala.

Na seznamu, který dali právníci dohromady, bylo šest otázek, a pokud porota odpověděla ano na číslo pět, tak se svět zblázní. Soudce Harrison byl právě u tohohle bodu, pomalu ho četl, odkašlával si, studoval odpověď. Pak dal najevo, že i on umí být zlomyslný. A udělal to úsměvem. Zvedl oči o pár centimetrů, jen nad papíry, které držel v ruce, nad levné brýle na čtení, které mu seděly na nose, a podíval se přímo na Wese Paytona. Úsměv byl napjatý, spiklenecký, ale přitom plný poťouchlého uspokojení.

„Otázka číslo pět: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že jednání Krane Chemical Corporation bylo buď záměrné, nebo tak hrubě nedbalé, že opravňuje k uvalení trestní náhrady škody?‘ Odpověď: ‚Ano.‘“

Mary Grace přestala psát a podívala se přes nadskakující hlavu své klientky na svého manžela, který zase nespouštěl oči z ní. Vyhráli, a to samo o sobě bylo úžasné, vyvolávalo to skoro nepopsatelný nával euforie. Ale jak velké vítězství to je? V tom klíčovém zlomku sekundy oba věděli, že to je doslova bomba.

„Otázka číslo šest: ‚Jakou sumu má tato trestní náhrada škody činit?‘ Odpověď: ‚Třicet osm milionů dolarů.‘“ Soudní síní proběhla šoková vlna. Ozývalo se kuckání, lapání po dechu, tiché hvízdání. Jared Kurtin a jeho banda si všechno psali a snažili se tvářit, jako by je ten výbuch nevyvedl z míry. Šéfové z Krane, sedící v první řadě, se snažili vzpamatovat a popadnout dech. Většina se jich zle mračila na porotce a myslela si něco o tupcích, venkovských balících a podobně.

Manželé Paytonovi opět oba podpírali svou klientku, na kterou sama váha rozsudku dolehla tak těžce, že se nedokázala ani narovnat, i když se snažila. Wes Jeannette šeptem uklidňoval a v duchu si přitom opakoval čísla, která právě vyslechl.

Kupodivu se mu povedlo tvářit se vážně a potlačit pitomoučký úsměv.

Bankéř Huffy si přestal hryzat nehty. Ani ne za třicet vteřin se z potupeného, zbankrotovaného bývalého viceprezidenta banky stala vycházející hvězda s vyhlídkou na vyšší plat a větší kancelář. Dokonce si i připadal chytřejší. To bude nádhera, až zítra ráno vejde do zasedací síně banky. Tohle si opravdu užije. Soudce pokračoval v nutných formalitách a děkoval porotcům, ale Huffy už ho nevnímal. Slyšel všechno, co slyšet potřeboval.

Porotci vstali a vyšli ven. Strýček Joe jim přidržoval dveře a pochvalně kýval. Později bude tvrdit své ženě, že takový rozsudek předvídal, ačkoli ona si na nic takového nevzpomínala. Tvrdil, že za ty desítky let, kdy pracoval jako soudní sluha, se v rozsudku nezmýlil ještě ani jednou. Když porotci odešli, Jared Kurtin vstal a naprosto vyrovnaně odrecitoval dotazy obvyklé po rozsudku, které soudce Harrison teď, když sekera dopadla, přijímal velmi chápavě. Mary Grace k rozsudku žádné připomínky neměla. Mary Grace bylo všechno jedno. Získala, co chtěla.

Wes myslel na těch jednačtyřicet milionů a bojoval s emocemi. Firma přežije, stejně jako jejich manželství, jejich pověst, všechno.

Když soudce Harrison oznámil: „Přelíčení je ukončeno,“ dav se doslova vyřítil ze soudní síně. Všichni se vrhali po mobilních telefonech.

* * *

Pan Trudeau ještě stál u okna a díval se, jak nad New Jersey zapadají poslední paprsky slunce. Na protějším konci jeho asistent Stu zvedl telefon, pak popošel o několik kroků vpřed a teprve tam sebral odvahu říct: „Volali z Hattiesburgu, pane. Tři miliony odškodnění, třicet osm trestní náhrada.“

Zezadu viděl, jak jeho šéfovi trochu poklesla ramena, tiše vztekle vydechl a začal mumlat sprostá slova.

Pan Trudeau se pomalu otočil a zamračil se na asistenta, jako by měl v úmyslu zastřelit posla špatných zpráv. „Určitě jste to slyšel správně?“ zeptal se, a Stu si zoufale přál, aby to byl správně neslyšel.

„Ano, pane.“

Za ním se otevřely dveře. Dovnitř vběhl Bobby Ratzlaff, celý bez dechu, šokovaný a vyděšený. Ratzlaff byl šéf právního oddělení firmy a jeho hlava by šla na špalek první. Potil se už teď.

„Za pět minut tady chci vidět vaše lidi,“ zavrčel Trudeau a obrátil se zpátky k oknu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

1