Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Zajatec noci

J. R. Ward: Kde tě najde zima

Vydání první

Copyright © 2019 by Love Conquers All, Inc.

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2365. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Prisoner of Night a Where Winter Finds You, vydaných nakladatelstvím Gallery Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1388-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1389-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

J. R. Ward

ZAJATEC NOCI

a

KDE TĚ NAJDE ZIMA

Novely cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

ZAJATEC NOCI

Věnováno vám dvěma.

Protože někdy je netvor ve skutečnosti hodný.

Počkat, nespojuju tady Tohra a Beth?

PROLOG

Před jedenadvaceti lety, třemi měsíci a šesti dny

Kde to je! Krucinál, kde to je!“

Duran vyplivl krev z úst a promluvil přes zvonění v uších. „Nikdy ti neřeknu…“

Chalen Dobyvatel se znovu rozmáchl rozevřenou dlaní a praštil Durana přes rozdrásanou tvář, jako když baseballová pálka odpaluje míč. Ale nebolelo to tolik jako to ostatní, co mu v téhle hradní síni dělali. Už mu vytrhali nehty, zlámali všechny prsty na nohou a bičovali ho, až mu od žeber visely cáry masa. Momentálně neměl sílu udržet se na nohou, ale žádné strachy – dva strážci ho drželi pod pažemi, aby nepadl na zem.

Hlava mu klesla dozadu a potřásl jí, aby dostal z očí pot a krev. V syčivém, mihotavém světle krbu stál před ním muž statné postavy a ohyzdné tváře, dubový pařez s buldočí tlamou a vystupováním sakra nevrlého hladového medvěda.

„Povíš mi, kde to je.“ Chalen popadl Durana masitou rukou za hrdlo. „A uděláš to hned.“

„Pardon, nejsem… moc mluvka…“

Dobyvatel popadl dolní polovinu Duranova obličeje a zmáčkl ji tak prudce, až mu praskla čelist a vnitřek úst se ocitl mezi tvrdými a ostrými stoličkami. Vytryskla další krev, stékala, dopadala mu na nahou hruď.

„Proč chráníš chlapa, který tě sem dostal?“ Chalenovy kalné oči pátraly v Duranově výrazu, jako by se snažily najít v jeho tváři mapu Marylandu. „Stačí mi jen říct, kde to zařízení je. Tvůj otec má něco, co patří mně.“

Duran čekal, až stisk povolí. Když se to stalo, vyplivl další krev. „Já ho… nechráním.“

„Tak co děláš?“

„Starám se, abys mě neošidil o to, co je moje.“ Duran se usmál s vědomím, že musí působit jako blázen. „Zabiješ ho… nedostanu to. Pokud jde o pomstu, synové vítězí nad obchodními partnery.“

Chalen si zkřížil silácké paže na klenuté hrudi. Byl po zuby ozbrojený, oblečení, které měl pod pouzdry s pistolemi a noži, převážně zakrýval kov. Ale žádné dýky. Nikdy nebyl adeptem členství v Bratrstvu černé dýky, a nejen proto, že podle rodokmenu byl kříženec: dokonce i mezi zloději z černého trhu existoval kodex chování.

Pro Chalena ne. Neměl žádný kodex. Ani ve Staré zemi, ani během posledního století tady v Novém světě.

Existoval jen jeden horší muž.

Žádný div, že ti dva spolu vydělali tolik peněz při obchodech s drogami.

„Zlomím tě,“ pronesl Chalen tlumeným hlasem. „A užiju si to.“

Duran se sípavě zasmál. „Nemáš zdání, čím vším už jsem si prošel…“

Chalen se znovu rozmáchl dlaní, úder byl tak silný, až Duran ztratil zrak, všechno se proměnilo v šachovnicové kostičky. A pak přišel pokles krevního tlaku, mozek ztrácel kyslík, nastoupila plynulá disociace, zamlžený spasitel tlumil utrpení.

Zvuk pohybujících se řetězů a posunovaného nářadí ho přivedl zpátky do reality. Část vlhké kamenné zdi se po centimetrech zvedala, ohromná váha stoupala jako padací brána, odhalovala chodbu…

Odhalovala muže, který byl nahý až na černou kápi, jež mu zakrývala hlavu.

„Budeš se modlit, abys byl mrtvý,“ pronesl Chalen. „A až mi dáš, co potřebuju, vzpomeneš si na tuhle chvíli. Kdy ses mohl tolika věcí ušetřit.“

Duran bublavě vydechl. Tělo měl jako v ohni, bolest se mu propalovala žilami, měnila ho na napůl živý, tak trochu dýchající, tak nějak při vědomí inkubátor bolesti.

Ale ať si Chalen trhne.

„Dělej si, co chceš,“ zamumlal. „Nedozvíš se ode mě sakra vůbec nic.“

„Budeš litovat, že ses narodil.“

Muž v kápi vykročil vpřed. Durana odvlekli a praštili jím obličejem dolů na stůl, s trupem ohnutým rovnoběžně s podlahou. Otočil obličej ke straně a ucítil z vláken prken pach zkaženého masa a žluklého tuku.

„Už toho lituju, sráči.“

Chalenův obličej se objevil v úrovni stolu, setkali se očima. „Prostě mi tě dal, chápej. Ani si ode mě nevzal peníze. Prostě tě sem přivezl a zahodil jako odpad.“

„Nikdo nikdy neobvinil mého otce, že by na mě nekašlal.“

„Musíš pochopit, s kým máš co do činění…“

„Doufám, že zůstaneš a budeš se dívat.“ Chalen se zamračil a Duran se opět usmál skrze krev. „Chci se na vás dívat, až se to stane. Všechno.“

„Milosti se nedočkáš.“

„Nestojím o ni.“ Duran cítil, jak mu nůž rozřezává kalhoty. „Mám tě taky na seznamu. Zabiju otce i tebe.“

Chalen se zasmál, ukázal přitom tesáky. Ten nalevo nebyl tak dlouhý, jako by si ho zčásti ulomil o něčí krk. Nohu. Obličej.

„To není tvůj osud.“

„Bude to můj osud.“ Duran si začal vrývat do paměti každičký pór, každou řasu, všechny skvrnky v kalných oříškových očích. „A neselžu.“

„Tolik optimismu. Doufám, že ti vydrží, až se budu dívat, jak o něj přicházíš. Poslední šance. Pověz mi, kde je tvůj otec, a nechám tě jít.“

„To se dřív uvidíme v Dhunhdu, než se to stane.“

Chalen potřásl hlavou a napřímil se. „Jen nezapomínej, žes tomu mohl zabránit…“

KAPITOLA PRVNÍ

Současnost

V Americe ještě pořád existují tajemství. Navzdory hustotě osídlení, internetu, moderní policii a ustavičné vlezlosti kamer v mobilních telefonech zůstávají napříč tímto ohromným státním útvarem celé úseky kopců a údolí, které jsou převážně neobydlené. Neprozkoumané. Kam zvídavé oko ještě neproniklo.

Lidské, ani upíří.

Ahmare, pokrevní dcera Ahmatova, řídila auto nocí, sama na dálnicích, jež stoupaly a klesaly vzedmutým terénem Appalačského pohoří. Byla už daleko od Caldwellu ve státě New York, dobrých sedm hodin cesty a těsně u cíle. Zastavila jen jednou u benzinové pumpy, aby dotankovala. Změřila si čas. Osm minut od zasunutí kreditní karty až do uzavření zátky benzinové nádrže.

Lidský muž, který činil totéž se svým motocyklem, se na ni díval, prodléval pohledem na jejím těle, jeho sexuální hlad byl v ostrém světle zářivek naprosto zřejmý.

Když se k ní přiloudal, frajersky a naparovačně, uvažovala, jestli ho nemá vykastrovat, aby se ho zbavila a zároveň prokázala službu veřejnosti.

Ale nemohla si dovolit zdržení – a především si něco takového sice představovala, ovšem nebyla rozený zabiják.

O tom se poučila z vlastní zkušenosti.

Ten chlípný parchant si však zasloužil ponaučení, a kdyby byla nastavená jinak, pak mohla zastoupit právě takový osud, který by mu ho udělil. Upíři byli živočišný druh mnohem vyšší než ty bezocasé krysy, takže by bylo dílem okamžiku, než by ho přemohla, odtáhla za budovu benzinky a vyndala lovecký nůž.

S lidmi byl však ten problém, že představovali vpád ne-smrtícího hmyzu, jako mravenci, co se vetřou na jinak zábavný piknik. A to poslední, co potřebovala, byla parta – v jakémže je to teď státě – v Marylandu? – policajtů s jižanskými přízvuky, co ji s blikajícími světly zastavují o patnáct kilometrů dál na dálnici za vážné ublížení na zdraví, protože zřízenec z té prosklené krabičky polepené inzeráty na loto ji s určitostí identifikoval.

Což by nebylo nic těžkého. Černovlasých žen vysokých metr osmdesát a černě oblečených, které zastavují ve tři ráno u benzinové pumpy, není mnoho. A bezpečnostní kamery nepochybně zachytily poznávací značku jejího exploreru.

Takže jo, místo aby jednala, sdělila člověku se skvělými nápady, že bude lepší jít do prdele než jít po ní. Pak nastoupila zpátky do svého SUV a vrátila se na dálnici, přičemž rozjímala o tom, jak její schopnost překonat agresivitu v zájmu vyššího cíle spadá jako další položka do dlouhého seznamu rozdílů mezi Homo sapiens a upíry: příslušníci jejího druhu si většinou počínali racionálněji.

Ačkoliv možná tato vlastnost nebyla vrozeným rozdílem mozkového ustrojení obou druhů, ale spíš následkem mnohem delší životnosti upírů. Pokud žijete dost dlouho, obvykle vidíte věci z lepší perspektivy. Zůstáváte zaměřeni na své cíle. Chápete, že současná oběť přinese v budoucnu desetinásobný zisk.

Čímž se vysvětlovalo, proč hodlá dostat svého daleko mladšího bratra z kobky vojenského diktátora.

Nad hlavou jí sametově černou oblohu proťal blesk, a právě když na přední okno zabubnovaly kroupy jako kuličky vysypané z pytlíku, zazářilo ve světle reflektorů auta zelené a bílé značení sjezdu.

Odbočila z mezistátní dálnice a pokračovala po řadě silnic, které byly čím dál užší a zanedbanější. Když o deset minut později sjela na prašnou cestu, zuřila letní bouře, ohromné poryvy větru a prudký déšť ohýbaly košaté stromy hustě zarostlé liánami kudzu a pouštěly je těsně předtím, než je vyrvaly z kořenů.

A tady to bylo.

Staletá pevnost Chalena Dobyvatele v Novém světě.

Buď to, nebo nějaký odpůrce Disneyho vyskočil z filmu, aby se zbavil všeho toho zatraceného zpívání, a zabydlel se v tomhle upoceném pralese, aby tu kopal do štěňátek a strašil děti.

Kamenná pevnost měla vysoké hradby s úzkými štěrbinami střílen a obrannými stanovišti podél celého střešního parapetu. Vstup se honosil dokonce i padacím mostem přes kalný vodní příkop. Chyběli už jen aligátoři – a bylo dost možné, že ani nechyběli.

A vida, už na ni čekají.

Zastavila explorer na vyštěrkovaném parkovišti a ze stínu na hradní straně spuštěného mostu vystoupili dva muži. Bouři jako by nevnímali a nedostatkem viditelných zbraní se rozhodně nedala oklamat.

Byla to dvojice chladnokrevných zabijáků. Jako každý, kdo pracoval pro Chalena.

Vyndala pistoli a nůž a ukryla je pod sedadlo. Pak si navlékla větrovku a obrátila se ke sportovní tašce, v níž si přivezla brokovnici. Vlna nevolnosti ji přiměla polknout, aby potlačila dávivý reflex, ale popadla ucha tašky a vystoupila. Zamkla a klíče si vzala s sebou.

Bouře se do ní opřela jako útočník, když udatně kráčela kalužemi a blátem. Ve světle blesku si všimla černých popínavých rostlin, které se plazily, propletené a bez listí, ačkoliv byl červenec, po kluzkých kamenných bocích hradu, jako by se tam sápaly ruce mnoha osob, které Chalen zabil.

Straší ho jeho činy? – ptala se v duchu. Znamená pro něj něco zkáza, kterou přinesl mnohým?

Ahmare přešla po prknech, která byla kluzká a páchla kreozotem. Při pohledu přes okraj nepozorovala, že by se ve stojaté vodě něco pohybovalo.

Zastavila se před strážnými. Měli náhubky, které jim odtahovaly rty a odhalovaly tesáky jako dýky v pouzdrech úst. Čekala, že ji prošacují, ale nepřiblížili se k ní.

Svraštila čelo. „Přišla jsem za…“

Ohromná hradní brána se zvedla a otevřela, vrzání a skřípot kladek byly tak silné, že to přehlušilo dokonce i hromobití. Ani jeden ze strážných nepromluvil, aby ji vyzval ke vstupu, ale to ani nemohli. Všechny Chalenovy stráže a personál měly odstraněné hrtany.

Vstoupila do vnitřku osvětleného loučemi a ocitla se v hlavní síni, kde to silně páchlo plísní a starou hlínou, jako by šlo o kryptu. Žádný koberec na zemi. Žádné tapiserie na vlhkých kamenných stěnách. Žádné teplo, navzdory ohni, plápolajícímu v krbu velkém jako samostatná místnost. Byl tu jen hrubě tesaný stůl, dlouhý, úzký a špinavý, se soupravou lavic a jediným ohromným křeslem podobným trůnu na jednom konci. Nahoře se na řetězu maličko pohupoval lustr s petrolejovými lucernami, původ pohybu nebyl jasný.

Pod kůží, v duši, na ni všechno křičelo, ať vypadne. Uteče. Nikdy se nevrací.

Ať zapomene, že vůbec někdy uměla tohle místo najít…

Něco kapalo, přimhouřila oči do tmy ve vzdáleném rohu a očekávala, že tam uvidí mrtvoly zavěšené na řeznických hácích v pokročilém procesu vykrvování. Nic takového. Jen štěrbina, která vznikla zásluhou spiknutí prasklin ve zdivu a prudkého deště. Taky tam byly zavřené dveře s lomeným obloukem nahoře a ošklivými panty, které určitě vyrobily veliké špinavé ruce nějakého lidožravého obra.

Měla si s sebou přinést zbraně. Vždyť ji ani neprohledali.

Zčistajasna jí vytanul na mysli obrázek z dětství, kdy jako neviňátko vstupovala do budovy jatek: bratra držela v náručí, bylo mu teprve pár měsíců, zíral na ni vykulenýma očima, knoflík pusinky se špulil a usmíval. Tehdy byla jejich mahmen ještě živá a zdravá, vařila u plotny a otec seděl u kuchyňského stolu a četl noviny s titulkem „OBŽALOBA NIXONA“.

Ahmare tehdy už měla desítky let po proměně a studovala ošetřovatelství na lidské vysoké škole. Panovaly obavy, zda mahmen ve zdraví porodí druhé dítě, ale všechno vyřešil úspěšný porod a bohatství rodiny, byť ne v materiálním smyslu, se zdálo nesmírné a trvalé jako samotné dějiny, kdyby se poměřovalo láskou a oddaností.

Jak to, že skončila tady? Jak to, že její bratr…

Pohyb řetězů ve starodávných kladkách ji přiměl otočit hlavu. Část kamenné zdi stoupala a kousek po kousku odkrývala postavu, zahalenou od hlavy k patě v černém rouchu.

„Teď tě přijme,“ pronesl elektronický hlas.

Podle pachu to byla žena. Něco však bylo špatně. Pach byl divný…

Gangréna. Tlející maso pod rouchem.

A mluvila s pomocí hlasového přístroje.

„Jsem připravená,“ odpověděla Ahmare.

„Tudy.“ Žena ukázala do chodby za sebou. „Následuj mě.“

Ahmare se zařadila za ženu a pozorovala pohyby pod rouchem. Byly kulhavé a šouravé, jako by jedna noha, možná celá, představovala nepoužitelnou mrtvou váhu.

Co tady sakra udělali bratrovi? – napadlo ji.

Chodba, kterou se ubíraly, měla vysoký strop a ve dvou až dvouapůlmetrových rozestupech svítily v železných držácích pochodně. Krysy pobíhaly v zástupu po jedné straně, řídce roztažené podél stěny, jako by nechtěly upoutávat pozornost, rozbíhaly se přes sebe a pod sebou, podle toho, zda mířily na jih, nebo na sever. Nad hlavami jim vlály v průvanu pavučiny jako látka v posledním stupni rozkladu.

Postava v kápi se zastavila před dalšími dveřmi s gotickým obloukem nahoře. Ruka, která se zvedla, byla omotaná špinavým gázovým obvazem a zápolila s těžkými dveřmi, než je otevřela.

„Pokračuj,“ pronesl syntetizátor.

Ahmare prošla dovnitř a zastavila se na místě, když se za ní dveře zavřely. Před ní stál na vyvýšeném pódiu dubový trůn čelem od ní, na vysokém zadním opěradle byly vyřezané zkroucené postavy mučených osob.

„Právě včas,“ pronesl tenký hlas. „Dochvilnost je velice důležitá.“

Pódium se začalo vrzavě otáčet, trůn se zvolna pohyboval a Ahmare sevřela pevněji ucha tašky. Chalen před staletími vyšel z Bloodletterova vojenského tábora, kde z něj sadistický bojovník vytvořil stroj na zabíjení, který byl efektivní, jen když musel. Jinak bylo dobře známo, že upřednostňuje utrpení před jakoukoli rychlou likvidací…

Ahmare se zadrhl dech. A pak jí prudce unikl z plic.

„Čekalas něco jiného?“ zeptal se vrah a pódium se s drcnutím zastavilo.

Pod šišatou korunou, které chyběl hlavní kámen uprostřed, byla pokřivená a poďobaná mrtvola, schoulená na tvrdém dřevě, v posledním stadiu umírání. Proces stárnutí upírů se nepodobal lidskému. Místo pozvolného přechodu do stáří procházel druh proměnou do dospělosti ve věku kolem pětadvaceti let a potom tělo zůstávalo ve stavu prvotřídní fyzické kondice až do samého konce života. V té chvíli nastala rychlá degenerace, tělesné funkce překotně selhávaly a směřovaly rychle do hrobu.

Chalen Dobyvatel měl před sebou pár týdnů. Ne-li méně.

Kostlivá ruka se natáhla z černého roucha a sevřela područku trůnu. S heknutím změnil pozici, a když se vrásčitá a rozpadající se tvář zašklebila, Ahmare si představovala, jak asi vypadal v rozkvětu sil. Slyšela leccos o mohutném muži, jehož hrubou sílu překonala jen záliba v krutosti.

Teď bylo těžké si to představit.

„Stáří není pro zbabělce.“ Úsměv odhalil mnoho chybějících zubů, zbýval jen jeden zlomený tesák nalevo. „Varuju tě před jeho příchodem, až na tebe dojde.“

„Mám, co jsi žádal.“

„Máš. Šikovná. Ukaž.“

Ahmare položila tašku na zem, rozepnula zip a dbala na to, aby na sobě nedala znát žádnou reakci. Sáhla dovnitř, rozvázala pytel na odpadky a vsunula ruku do černého plastu. Uchopila slepené, krví nasáklé vlasy a vytáhla useknutou hlavu, doprovázenou pachem čerstvého syrového masa.

Chalenův smích si bude navěky pamatovat. Tlumený, spokojený… a nostalgický. Jako by litoval, že nezabíjel on.

„Šikovná, šikovná,“ zašeptal.

Kostnatá ruka pustila područku a ukázala na vyhaslý krb. „Dej to tam. Mám pro něj místečko.“

Ahmare přistoupila ke kopí zastrčenému do díry vyvrtané v kamenné podlaze. Zvedla hlavu, nastavila ostrý hrot k úpatí lebky a přitlačila. Při nabodávání se musela dívat do obličeje toho, koho zabila: oči byly otevřené, ale nevidoucí, pokožka šedá, ústa ochablá a hrůzostrašná. Vlákna šlach a vazů visela jako chapadla medúzy z míst, kde hrubě odřízla páteř.

Byla to řezničina. Ještě nikdy nezabíjela. Ještě nikdy nestínala hlavy. A úsilí nutné k utrhnutí pampelišky, takříkajíc, pro ni byla upocená, špinavá, děsivá novinka.

Když se znovu obracela, chtělo se jí zvracet. Ale ten člověk byl sračka, drogový dealer bez morálky, který prodával dětem špatný matroš. Který nakazil jejího bratra falešným příslibem finančního zisku. Který se dopustil té kolosální chyby, že zosnoval a uskutečnil plán k ošizení jejich dodavatele.

Proč jsi mě k tomu přiměl, říkala v duchu bratrovi.

„Pověz mi, jaké to bylo zabít ho,“ nařídil Chalen.

V jeho hlase zněl nádech dychtivosti, hlad, který potřeboval nasytit, věčný plamínek, jenž hořel ve zpustošené slupce a který už nikdy, nikdy nepřivede hrnec k varu.

„Dej mi bratra,“ pronesla chmurně. „A popíšu ti to krok za krokem.“

KAPITOLA DRUHÁ

„Tvůj bratr je v pořádku.“

Chalen mluvil ledabyle, změť nezřetelných slabik se nenamáhal pečlivěji vyslovovat. Jako by jejich úmluva byla zapomenuta nebo snad vůbec nikdy nebyla prioritou.

Ahmare přimhouřila oči. „Kde je Ahlan.“

Chalen zíral na nabodnutou hlavu, povadlá kůže nad očima jako přístřešek věku mu určitě zužovala zorné pole. „Jaké to bylo? Jak ti bylo, když ses opřela ramenem do jílce a čepel prošla mezi obratli…“

„Hned mi přiveď bratra. Na tom jsme se dohodli. Já předložím důkaz, že jsem zabila Rollieho, ty mi dáš bratra.“

„Stáří je zloděj, jakého ani já nemůžu porazit.“

Postavila se do linie jeho pohledu, zatarasila mu výhled na kořist. „Přiveď mi bratra.“

Chalen sebou trhl, jako by ho překvapila její přítomnost. Zamrkal, přejel si kostlivou rukou po vrásčitém čele. Pak se na ni zaměřil. Po chvilce vypočítavě přimhouřil oči, jasný důkaz, že muž, jímž vždycky býval, dosud žije i ve staré skořápce.

„Nejprve musíš udělat ještě něco,“ řekl.

„Už jsem kvůli tobě zašla dost daleko.“

„Zašla? Opravdu? O tom rozhoduju já, nemyslíš.“

„Přiveď mi…“

„Bratra, ano, ten požadavek už jsi vznesla. Já to však neudělám. Ne hned.“

Ahmare udělala krok vpřed dřív, než si uvědomila, že se dává do pohybu, nával agresivity ji nesl směrem…

Zarazila se, když z temných koutů vystoupila dvojice strážců.

„Je to tak,“ zamumlal Chalen. „Budeš si muset rozmyslet všechny útočné manévry. Na pohled jsem sice slabý, ale velím tu. To se nezměnilo a nezmění.“

Ukázala ke krbu. „Udělala jsem to pro tebe. Dlužíš mi.“

„Ne, před čtyřmi nocemi mi tvůj bratr ukradl dvě stě sedmdesát šest tisíc čtyři sta padesát sedm dolarů, a jak je mým právem, zmocnil jsem se jeho fyzické existence jako splátky dluhu. Ty“ – ukázal na ni – „jsi za mnou přišla, když jsi ho nemohla najít. Zeptala ses, jak můžeš dostat svého příbuzného zpátky. Řekl jsem ti, abys ho zabila,“ – prst namířil k uříznuté hlavě – „a tys to udělala. Nepochopila jsi ovšem, když jsi souhlasila s podmínkami, že ta vražda srovnává dluh, který měl vůči mně Rollie. Nic nezměnila ohledně tvého bratra, takže tebe a mě ještě čeká vyjednávání – pokud nechceš, abych ho umučil k smrti. V průběhu několika nocí. A poslal ti kusy jeho těla na sever do Caldwellu.“

„Jdi do prdele,“ vydechla.

Ze tmy se vynořili další dva strážci.

Ahmare na ně zachmuřeně hleděla a zkřížila paže na hrudi, aby neudělala nějakou hloupost.

„Takové výrazy od urozené ženy.“ Chalen poposedl na trůně, jako by ho bolely kosti. „A vzato kolem a kolem, máš štěstí, že pro mě můžeš něco udělat. Je pro mě velice snadné zbavit se těch, kteří nejsou k užitku.“

„Nepotřebuješ mě. Máš tady plný dům mužů připravených udělat všechno, co chceš. Jestli máš další geniální nápad, ať ho uskuteční oni.“

„Ale to je možná právě ten problém,“ usmál se Chalen chladně. „Celou dobu jsem využíval nesprávné pohlaví. Teď si říkám, že na tenhle konkrétní úkol bych měl nasadit ženu, a tys už potvrdila, že umíš konat. Taky máš jako většina žen mimořádný vkus. Tímhle krásným uměleckým dílem se můžu kochat zásluhou tvého úsilí.“

Ahmare se rozhlédla po trůnním sále, nebo jak tomu sakra říkal. Žádné viditelné možnosti úniku a u sebe neměla žádné zbraně, jak jí bylo nařízeno. V zápase holýma rukama byla dobrá díky výcviku sebeobrany a bojových umění, ale jít proti přesile ozbrojených mužů stejného živočišného druhu…

„Před dvaceti lety jsem přišel o něco velmi vzácného.“ Chalen se znovu zadíval na useknutou hlavu. „Ukradli mi mou milovanou. Za celý svůj život jsem byl takovým způsobem napaden jen jednou, pátral jsem po ní a modlil se za její návrat.“

„Což nemá nic společného se mnou.“

„Pak tvůj bratr zemře.“ Chalen si posunul poloprázdnou korunu na plešatící hlavě dozadu, zbývající diamanty rozetového brusu mdle zamžikaly. „Musíš pochopit, že výsledek záleží na tobě. Mně je jedno, jestli zahyne, nebo s tebou odejde domů. Jestli mi vrátíš mou milovanou, dám ti ho celého, z masa a krve. Nebo mu oberu maso z kostí, uvařím a budu ho servírovat k Poslednímu jídlu. Co se stane, stane se.“

Nejdřív uslyšela řetězy. Pak sténání. Obojí bylo velmi vzdálené – a přicházelo zezdola?

S mnohým vrzáním se část podlahy v úpatí pódia rozevřela, dřevěná deska metr osmdesát krát metr osmdesát, jíž si předtím nevšimla, se odsunula a odkryla podzemní podlaží o nějakých deset metrů níž.

Byla to zápasnická aréna. Starodávná kamenná zápasnická aréna a v jejím středu…

„Ahlane!“ vykřikla a vrhla se vpřed.

Její bratr, ozářený mihotavým světlem loučí, byl nahý v sevření stráží, hlava mu visela na hrudi, ochablé nohy s palci vytočenými dovnitř, ocelové okovy se vlekly za jeho nehybným tělem. Po zádech mu stékala krev, bičování mu rozdrásalo kůži na cáry a podle úhlu chodidel poznala, že mu naschvál vykloubili kotníky.

Aby nemohl utéct.

Klesla na kolena a naklonila se do propadliště. Otevřela ústa a měla sto chutí na něj řvát, že byl hloupý a chamtivý, když zůstal u podnikání, od něhož mu nařizovala se odvrátit, když dal na slovo dealera, jako byl Rollie, o němž mohl vědět, že se mu nedá věřit. Ale to všechno teď bylo celkem vedlejší.

„Ahlane…“ Odkašlala si. „Jsem tady, slyšíš mě?“

„Život je plný okamžiků osvícení,“ pronesl Chalen slabým hlasem. „A vím, že jeden takový teď prožíváš. Půjdeš a přivedeš mi mou milovanou. Až se vrátíš, bude tvůj bratr propuštěn a předán do tvých rukou. Oba budete moct volně odejít, všechny dluhy budou vyrovnány.“

Vyhrkly jí slzy, ale nedovolila jim skanout, když vzhlédla k dobyvateli. „Nedá se ti věřit.“

„Ovšemže dá. Když ti řeknu, že tvého bratra zabiju, jestliže se mi vzepřeš, myslím to vážně. A co víc, přísahám ti, že zajmu i tebe, načež zjistíš, že mužům z mé osobní stráže sice chybí hlasivky, ale jinak jsou plně funkční. Až s tebou skoncují, pokud bude ještě co zabít, nakrmím tebou své psy. Svým strážím podávám jen mužské maso.“

Dole sebou Ahlan zacukal a pracně se snažil zvednout hlavu. Když to nešlo, natočil ji tak, aby upřel na Ahmare jediné krví podlité oko. Jeho popraskané rty se pohnuly a po hřbetě rozbitého nosu skanula slza.

Omlouvám se, jako by naznačovala jeho ústa.

Znovu ho v duchu uviděla jako novorozeně ve své náruči, jaký býval kdysi dávno, baculatý, růžový a teploučký… v bezpečí… když na ni upíral krátkozraké milující oči.

„Dostanu tě ven,“ slyšela svůj hlas. „Jen ještě chvíli vydrž… a dostanu tě odtud.“

„To je dobře,“ prohlásil Chalen a panel se začal znovu zavírat. „Dobrá práce.“

Ahlan začal zápolit, nohy se mu zmítaly v panice. „Pomoz mi… Ahmare!“

Naklonila se ještě níž. „Brzy se vrátím! Slibuju – miluju tě –“

Aréna zmizela a ona na okamžik zavřela oči. Bratrův křik zezdola byl tlumený, ozvěna hrůzy, která nicméně zněla v chaosu její hlavy hlasitě jako tryskový motor.

Dobyvatel zahekal, jak se snažil zvednout své vetché tělo z trůnu. Vedle něj se objevila žena v dlouhém rouchu s elektronickým hlasem a podala mu zlatou hůl. Nedotkla se ho, ale nechala ho vstát vlastními silami.

„Pojď,“ řekl. „Musíš trochu cestovat, než přijde úsvit, pokud máš mít úspěch. Tvému bratrovi se nedostane další péče od mých mužů, ale neposkytneme mu ani lékařskou pomoc. Byla by náramná škoda, kdybys ho ztratila v důsledku selhání přirozených procesů, zatímco budeš dumat o nevyhnutelném.“

Aby tě čert vzal, Ahlane, pomyslela si. Já jsem ti říkala, že nic jako snadno vydělané peníze neexistuje.

Přesto se na něj nedokázala zlobit. Ne, dokud ho nezachrání a nevrátí mu zdraví.

„A na znamení dobré víry,“ pokračoval Chalen s kolozubým úsměvem, „ti poskytnu zbraň, která ti zajistí bezpečnost a úspěch tvého snažení.“

KAPITOLA TŘETÍ

Podzemí hradu tvořilo bludiště kamenných chodeb, vlhkých a osvětlených loučemi, na pohled stejně strašidelných jako nadzemní část. Pod zemí nebyl vzduch, pokud to mohla Ahmare posoudit, ne že by očekávala větrání nebo pohodlí v domě, kde nebyla elektřina a spravoval ho šílenec, jenž doslova znemožnil svým podřízeným jakoukoli diskusi.

Chalen před ní cestoval na kavalci, který nesli čtyři strážci, v každém rohu jeden; čtveřice kráčela v dokonalém souladu jako spřežení kočárových koní. Čas od času dobyvatel zakašlal, jako by slabé pohupování – nebo možná plíseň na stěnách a krysí trus na podlaze – dráždilo jeho dýchací cesty.

Ahmare si udržovala přehled o všech zatáčkách doleva a doprava i o všech rovných úsecích mezi nimi, přičemž si v duchu vytvářela trojrozměrnou mapu areálu.

„Takže máš zbraně a munici ve zbrojnici,“ mumlala. „Nebo je to spíš něco jako bunkr.“

„Mám mnoho věcí, do nichž ostatní nezasvěcuju.“

„To mám ale štěstí.“

„Štěstí ti nanejvýš přeje, to je pravda.“

Průvod se zastavil, kamenná deska se odsunula a za ní se ukázala další dlouhá chodba. Tahle však byla neosvětlená a páchlo to v ní… jinak.

„Pokračuj,“ nařídil Chalen. „A vezmi si louč.“

„Necháš mě vybrat si, co chci?“ zeptala se suše. „Co jestli si vezmu víc než jednu zbraň?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

ZAJATEC NOCI

Věnování

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ