Tony Parsons

Dívka v ohni

Originální název: Girl On Fire

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited,

London, Great Britain 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 by Tony Parsons

Translation © Marie Dupalová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9327-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9328-5 (mobi)

Pro Tima Rostrona z Tufnell Parku a Toronta

1

Probudil jsem se a svět byl pryč.

Bylo ticho a černo, temnota tak absolutní, jako by ze světa někdo vysál veškeré světlo.

Prach byl všude. Okolní vzduch jím byl nasycený, plný horkého a těžkého prachu čerstvě vykopaného hrobu. A pršel podivný déšť, déšť kamenů, úlomků, střepů a zbytků rozdrcených a rozlámaných předmětů, které jsem nedokázal rozeznat. Zkáza byla všude, měl jsem ji v očích, v ústech, v nose a vzadu v krku.

Ležel jsem na zádech a najednou mě ta zkáza začala dusit.

Vytáhl jsem se do sedu. Podivný prach, který jsem vykašlával, mi ulpěl i na obličeji a rukou.

Zadíval jsem se do černočerného ticha a ucítil bodnutí čiré hrůzy, protože jsem si poprvé všiml žáru okolo. Poblíž zuřil rozsáhlý požár. Rozhlédl jsem se a najednou jsem ho uviděl, jak plane a šlehá a poskytuje mi v okolní temnotě jediný zdroj světla. Žár se stupňoval. Oheň byl čím dál blíž.

Hýbej se, nebo umři. Víc možností teď nemáš.

Pak jsem byl na všech čtyřech a zběsile jsem se snažil dostat od plamenů co nejdál, zatímco jsem se dávil špínou nasyceným vzduchem. Začala mnou prostupovat vlna nevolnosti a najednou jsem si začal uvědomovat bolest, kterou jsem cítil všude, ale zdálo se, že se šíří z vnitřní strany mého pravého kolena.

S tichou nadávkou jsem padl na bok a dotkl se kusu skla zabodnutého v noze. Byl to malý, ale silný úlomek okenní tabule, která se správně nikdy neměla roztříštit. Zatímco jsem si nohu zlehka ohmatával a pokoušel se to všechno pochopit, koleno mi běsnilo bolestí.

Kam se poděl starý svět? Co se stalo?

Vybavil jsem si, že jsem se vydal do nákupního centra Lake Meadows na západě Londýna, kde jsem plánoval své dceři Scout koupit nový batoh. Chtěla jednoduchý batoh značky Kipling bez zbytečných ozdob, protože teď jako sedmiletá už si na svůj současný školní batoh připadala moc dospělá. Byl teprve z loňského roku, jenže na sobě měl obrázek hlavní hrdinky z trháku loňského léta, Princeznu Bojovnici, krásnou animovanou princeznu s odvážným pohledem, která rukama s elegantními nehty házela po svých nepřátelích blesky. A Scout už na takové dětské nesmysly byla moc velká. Chtěla, abych jí koupil batoh pro velkou holku. A přesně to jsem právě dělal, když se to stalo. Pamatuju si, že jsem za ten nový dospělácký ruksak zaplatil, vyšel do vestibulu a přemýšlel, kde mi udělají ucházející trojité espresso.

Byli tam lidé a světla a úsměvy, vůně kávy a skořicových šneků, jemné tóny hudby linoucí se z reproduktorů nákupního centra, zvuky nějaké písně z minulého století. Nebyla to ale vzpomínka. Přišlo mi to jako sen, který zapomínám, zatímco se z něj probouzím.

A teď se světlo ve vlnách blížilo a zase vzdalovalo, protože temnotu protrhávaly nejen plameny obrovského požáru, ale i slabé šedé světlo z vnějšího světa, které se do rozvalin vkrádalo skrz roztříštěnou střechu nebo zeď.

Teď už jsem viděl těla ležící v rozvalinách toho, co bývalo nákupním centrem.

Některá z nich byla nehybná. Některá se pokoušela posadit.

Tenhle nový svět byl ale tichý.

Pak jsem si uvědomil, že tichý nebyl. Ne doopravdy. To já přišel o sluch v momentu, kdy se všechno ztratilo.

Nedaleko ode mě seděl na zemi mladý hlídač. Uniformu měl celou zasypanou šedým prachem. Obrátil se ke mně a snažil se na mě promluvit.

Ne, on na mě mluvil, jenže já ho neslyšel.

Vytáhl jsem si úlomek skla z kolena, vykřikl bolestí a pak jsem popolezl k němu.

Rty se mu znovu pohnuly, ale slova nebyla dost zřetelná.

Zíral jsem na něj a vrtěl hlavou, zatímco se mi oči kvůli prachu zalévaly slzami.

Muž slova zopakoval a tentokrát už jsem ho přes zvonění v uších uslyšel.

„Byla to bomba,“ řekl.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou já. „Bomba by na tohle nestačila.“

„Moje ruka,“ odpověděl on.

Držel se za pravou paži a zmateně se na ni díval. Končila mu těsně pod loktem a pak už tam nebylo nic.

Vzal jsem tašku s novým batohem pro Scout a položil mu ji pod hlavu.

Pak jsem si sundal koženou bundu, stáhl tričko a roztrhal ho na tři díly.

Hlídač se snažil držet zraněnou paži ve vzduchu a pomocí gravitace tak zpomalit tok krve. Povzbudivě jsem na něj kývl.

„Správně,“ pochválil jsem ho.

Kolem nás pomalu procházeli lidé. Neběželi, na to byli příliš ochromení. Klopýtali ven z vířících oblaků prachu a někteří z nich přitom ještě svírali v rukou své nákupy, moc strnulí na to, aby je pustili, v příliš velkém šoku na to, aby tašky odložili, jako by nic z toho všeho vlastně nebylo možné. Já mezitím přiložil jeden z cárů trička na hlídačovu ránu a přidržel ho tam.

Krev jím prosákla téměř okamžitě.

Kus zkrvavené látky jsem zastrčil do rány a přes ni položil druhý kus trička. Krev protekla o něco pomaleji. Tak opatrně, jak jsem to jen dokázal, jsem hlídačovi sundal kravatu, odměřil asi deset centimetrů nad ránou a na tom místě jsem zbytek paže kravatou zaškrtil. Pak jsem ránu překryl posledním cárem trička. A tentokrát už žádná krev neprosákla.

Sluch se mi tou dobou již vrátil a já uslyšel křik i sirény. Uviděl jsem těla rozptýlená v rozvalinách. Ucítil jsem žár obrovského ohně. Zaplavila mě hrůza a najednou se mi začalo těžko dýchat.

Pomyslel jsem na svou dceru a nechtěl jsem umřít.

Z nebe začalo padat víc a víc předmětů. Některé z nich byly drobné jako oblázky a některé kusy byly tak velké, že by člověku mohly zlomit vaz. Pracovník ostrahy i já jsme sebou škubli, krčili jsme se a snažili si chránit oči.

Nebe padalo na živé i na mrtvé, veliké kusy betonu s sebou přinášely další oblaka prachu, jako by z betonu bylo vyrobené i nebe samotné a teď se definitivně rozpadalo.

Kus něčeho mě uhodil do ramene. Nic jsem necítil, ale bolest v pravém koleni mě donutila sevřít čelisti tak silně, až mě rozbolely.

Uchopil jsem hlídače za levou ruku a položil mu ji na cáry trička, které překrývaly pahýl jeho pravé ruky. Nadále se snažil držet zraněnou paži ve vzduchu a dařilo se mu to.

„Zvládnete to,“ řekl jsem mu. „Půjdu sehnat pomoc.“ Pak jsem byl na nohou a vydal jsem se za zvukem sirén. Jenže pravé koleno mi nefungovalo tak, jak by správně mělo.

Ucítil jsem, jak se pode mnou podlomilo, a najednou jsem zase klečel na všech čtyřech.

Pomalu jsem se postavil a šel dál, teď jsem se však více opíral o levou nohu a snažil se pravou moc nezatěžovat.

Cítil jsem žár ohně a cítil jsem i jeho zápach. Kerosin?

Jenže ho byl celý oceán a všechen hořel, což nedávalo vůbec žádný smysl. Kde by se tady tolik kerosinu vzalo? Okolo mne prošel muž v elegantním obleku a v ruce nesl tašku s logem firmy Apple. Každý centimetr jeho těla pokrýval ten samý šedý prach, který naplňoval žhavé páchnoucí ovzduší kolem nás. Vyplivl jsem trochu špíny z úst a zhluboka jsem se rozžhaveného vzduchu nadechl.

Sežehl mi plíce.

Oheň se přibližoval.

Hýbej se, nebo umři.

Z toho, co dřív bývalo střechou sklepa nákupního střediska, visela loutka, postava v životní velikosti. Z jejího sedadla vedly dlouhé a široké popruhy, na nichž loutka visela ze stropu, jako by čekala, až s ní nějaká obrovská ruka začne hýbat. Byla dost blízko na to, abych si mohl prohlédnout výraz její prázdné tváře.

A pak jsem pochopil, že ta loutka bývala člověkem. Byl to pilot. A nějakou podivnou náhodou se stalo, že po pádu z nebes se jeho tělo neroztříštilo na milion kousků.

Slyšel jsem, že se tohle stává, ale nikdy jsem tomu nevěřil.

Až doteď.

A v tu chvíli jsem konečně začal chápat. Ten odporný, čpavý zápach bylo Jet A-1. Letecké palivo.

Hýbej se, nebo umři!

„Promiňte,“ oslovila mě starší žena tónem tak zdvořilým, že mi v tomto novém světě zlomil srdce. „Zůstaňte tady s námi, prosím.“

Seděla na podlaze a v klíně měla položenou hlavu muže přibližně ve stejném věku, který vypadal na pokraji smrti. Klekl jsem si vedle nich, zalapal po dechu, protože mi koleno vyslalo paprsky bolesti do celého těla, a když jsem bral její ruku do své, uviděl jsem, co mělo na svědomí vznik tohoto docela nového světa.

„Bomba,“ řekla žena.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Na tohle by bomba nestačila. Spadl vrtulník.“

A skrz kouř a prach jsem ve slabě osvětlených rozvalinách uviděl pomačkaný a rozdrcený vrtulník Air Ambulance, letecké záchranné služby, z jehož kokpitu byla hromádka červeného hliníku a oceli, listy rotoru měl pokroucené a zohýbané, a přesto nepolámané.

Jako by nějaký rozzuřený bůh smetl z nebe obrovskou mouchu.

Za ním ležely sutiny a trosky. Zdálo se, že se táhnou donekonečna, zkroucená, hořící a zničená spoušť z oceli, skla a betonu, masa, krve a kostí, lidských bytostí a budov. Všechno bylo rozdrcené.

Teď se ale začala objevovat nová světla, červená a modrá světla prvních záchranářů.

„Přivedu pomoc,“ slíbil jsem.

Starou ženu s mužem jsem opustil a vyrazil směrem k červeným a modrým světlům, jenže koleno se mi znovu podlomilo a já se uprostřed pozůstatků nákupního centra natáhl jak široký tak dlouhý.

Tak jsem se zvedl a zkusil to ještě jednou. Kráčel jsem velmi opatrně, abych nešlápl na některé z těl, která byla roztroušena všude kolem, a pohyboval se velice pomalu, abych ochránil zraněné koleno, jako bych se všechno, co jsem si myslel, že umím, musel naučit znovu od základů. A jak mi slzy začaly postupně odplavovat prach z očí, uviděl jsem tenhle nový svět jasně.

Uviděl jsem muže a ženy, kteří přišli společně s červenými a modrými světly záchranných složek.

Uviděl jsem stopu naprosté zkázy, kterou za sebou zřícený vrtulník zanechal.

A zalkl jsem se hněvem, když jsem uviděl zraněné – to slovo bylo drobným, něžným eufemismem označujícím ty, kdo utržili strašlivé rány, které se jim do konce života nezahojí.

Pak jsem si hřbetem ruky otřel oči, vdechl trochu vzduchu do plic a začal vrávorat k červeným a modrým zábleskům našich světel.

2

Stál jsem na boku drobného pódia a i přes chlad brzké ranní hodiny ještě před rozbřeskem jsem se v kevlarové vestě odolné proti bodnutí potil. Pravé koleno mi sedm dní po pádu vrtulníku Air Ambulance na nákupní centrum Lake Meadows, při němž zemřely desítky nevinných lidí, stále tepalo bolestí.

Seznam obětí momentálně čítal čtyřicet čtyři jmen, záchranné složky však místo nárazu nadále pečlivě pročesávaly a počet mrtvých se každým dnem zvyšoval. Nikdo nevěděl určitě, kolik lidí přesně zemřelo, a já měl podezření, že to nikdy nebudeme vědět docela jistě.

Stál jsem v zasedací místnosti na policejní stanici Leman Street ve čtvrti Whitechapel a cítil jsem na ramenech tíhu historie. Z této stanice stíhali vyšetřovatelé vražd Jacka Rozparovače. Dneska je základnou SC019, jednotky ozbrojených sil Metropolitní policie.

Zasedací místnost praskala ve švech.

Řady jednotek ozbrojených sil v šedé ochranné výstroji navlečené přes modrá trička s krátkým rukávem soustředěně naslouchaly mladé seržantce na pódiu. Byl tam sice řečnický pult, ona ale stála vedle něj, vysoká, přívětivá, atletického vzezření, a já si říkal, že je celkem mladá na to, aby byla seržantkou jakékoli odnože Metropolitní policie, natož jednotek ozbrojených sil.

Seržantka jednotek ozbrojených sil, detektiv seržant Alice Stoneová.

Zněla daleko uvolněněji, než měla právo být.

Na velké obrazovce za ní byla fotografie třípatrového domu.

Byl to malý a upravený viktoriánský řadový domek na Borodino Street v londýnském okrsku E1, s arkýřovými okny, v nichž visely síťované záclony. Měli jsme za to, že uvnitř se nacházejí muži, kteří byli za pád vrtulníku Air Ambulance odpovědní.

Mladá seržantka se dotkla iPadu, který držela v ruce, a na obrazovce se objevily architektonické plány domu. Začala hovořit o metodě vstupu do místa dnešního zásahu a já cítil, jak mi po zádech stéká pot.

S váhou kevlarové vesty to nemělo nic společného.

Někdo vždycky musí dovnitř, pomyslel jsem si. Po všech těch hodinách sledování, analyzování informací a schůzí někdo stejně musí projít přes zamčené dveře do neznáma.

„Vstupní tým Operace Tolstoj naruší vstupní dveře našeho cíle pomocí nábojů Hatton vystřelených z brokovnice,“ vysvětlila DS Stoneová hlasem klidným a beztřídním, v němž byl slyšet pouze drobný náznak přízvuku z nějakého zámožného kouta regionů obklopujících Londýn, jimž se přezdívá Home Counties. „Těsně před vstupem do prostor domu budou za účelem odvedení pozornosti nasazeny zábleskové granáty.“ Odmlčela se.

„Veškeré dosavadní informace ukazují na to, že muži uvnitř domu jsou ozbrojení fanatici, kteří s potěšením uvítají mučednickou smrt. Takže jakmile budeme uvnitř, nastává boj na krátkou vzdálenost.“

Boj na krátkou vzdálenost znamená postupně procházet všechny místnosti a chodby, dokud nebudou obyvatelé přemoženi a zneškodněni. Mnoho členů jednotek ozbrojených sil má buďto vojenský výcvik, nebo se zbraněmi vyrůstali, když společně s rodinou na nějakém bahnitém poli stříleli po ptactvu a lovné zvěři.

Říkal jsem si, do které kategorie asi patří mladá seržantka Stoneová.

Pak se usmála. Měla dobrý úsměv. Široký, bílý a upřímný. S úsměvy většinou bývá ten problém, že nejsou opravdové. Tenhle ale byl.

„A pak si všichni zajdeme na snídani,“ řekla. „Platím já.“

Místnost plná ozbrojených jednotek v šedé výstroji se na ni naráz zazubila.

S úsměvem stále na tváři se obrátila ke straně pódia.

„Detektive Wolfe?“ oslovila mne. „Teď je řada na vás.“ Vystoupal jsem po několika schůdcích, potřásl jí rukou a postavil se k řečnickému pultíku, kde na mě čekal můj laptop.

„Náš kolega detektiv konstábl Wolfe z centrály ve West Endu vám poskytne informace o dnešním cíli,“ vysvětlila DS Stoneová.

Ustoupila o krok dozadu a předala mi slovo.

„Jak už víte, nejprve jsme měli za to, že vrtulník Air Ambulance ze vzduchu sestřelila nějaká protiletadlová raketa,“ začal jsem. „Ale v noci nám zpravodajské služby potvrdily, že ve skutečnosti šlo o bezpilotní letadlo.“ Odmlčel jsem se, aby všem bylo jasné, o čem je řeč. „Byl to dron,“ doplnil jsem a na malou chvíli jsem vzadu v krku ucítil pachuť prachu z toho vražedného dne. „Drony mají dle zákona dovoleno létat až do výšky 120 metrů,“ pokračoval jsem. „Když tento dron narazil do vrtulníku, letěl více než desetkrát tak vysoko. Asi kilometr a půl ve vzduchu. Nad mraky a přímo nad nákupním centrem Lake Meadows.“ Znovu jsem se odmlčel a vybavil jsem si, proč přesně jsme se tady dnes shromáždili. „Zatím jsme našli čtyřicet čtyři mrtvých,“ řekl jsem, „včetně těch, kteří zasvětili své životy pomoci cizím lidem. A víte, co je na tom nejhorší? Ti muži, co tenhle čin spáchali, tu katastrofu nejspíš považují za svůj šťastný den. Ten vrtulník mohl spadnout někam doprostřed pole. A místo toho spadl na nákupní centrum v srdci západního Londýna.“ Nadechl jsem se a zase vydechl. „Majitelé bezpilotních letadel nemají povinnost registrovat se do žádné databáze, ale my jsme díky informacím od protiteroristických jednotek zjistili, že tenhle dron patřil jednomu z těchto mužů.“

Dotkl jsem se laptopu a na obrazovce za mnou se objevily dva obličeje. Byly to pasové fotografie dvou mladých mužů tak podobného vzhledu a tak blízkých věkem, že to klidně mohla být dvojčata.

„Asád a Adnán Khanovi,“ řekl jsem. „Staří dvacet šest a dvacet osm let. Navrátilci ze Sýrie. Vojenský výcvik. Ostřílení z bitev. Do země se vrátili před osmnácti měsíci. První rok byli sledováni, ale protože se oba bratři chovali naprosto vzorně, jejich dohled byl po čase přesunut jinam. A teď už nejspíš víme, proč sekali latinu.“

Stiskl jsem další tlačítko a za mnou se objevil tucet účtenek za bezpilotní letouny. Každá z nich byla vystavena jiným internetovým obchodem s drony. Na každé z nich bylo jméno a adresa Asáda nebo Adnána Khana.

„Nad Heathrow se za poslední rok několikrát jen těsně vyhnuli nehodě,“ pokračoval jsem. „Do letadel a helikoptér, které zrovna přistávaly nebo vzlétaly, málem narazil dron. Vždycky se předpokládalo, že za to může nějaký pitomec, co se zatím nenaučil pořádně ovládat novou hračku. Tedy až doteď.“

Záře obrazovky osvětlila obličeje jednotek ozbrojených sil. Zatímco si prohlíželi fotografie obou bratrů, překvapeně jsem si uvědomil, že jednu tvář poznávám. Vyrůstali jsme spolu.

Byl to Jackson Rose.

Jackson pro mě byl skoro jako bratr, ale jako to u přátelství z dětství často bývá, teď už mezi námi byla neskutečná propast. Ani jsem netušil, že se přidal k Metropolitní policii. Naposledy jsem slyšel, že skončil na stejném místě, jako spousta dalších bývalých vojáků – spal na ulici. Nějakou dobu bydlel u mě, to ovšem nefungovalo. A teď se nedíval na mě, nýbrž zíral přímo před sebe, na obličeje dvou bratrů na zdi mnou.

Znovu jsem se dotkl laptopu.

Objevil se obličej muže, fotografie bez výrazu vytažená z řidičského průkazu.

„Ahmed, známý jako Arnold, je otcem Asáda a Adnána Khanových. Pan Khan si dům na Borodino Street dlouhodobě pronajímá. Vychoval tam všechny své děti. Věk padesát devět let. Vypadá starší. Podle informací, které jsme získali sledováním a také od našich zdrojů, pro nás pan Khan není objektem zájmu.“ Otočil jsem se a zadíval se na fotografii. „Už přes třicet let pracuje jako řidič autobusu. V objektu se nachází také jeho manželka, paní Azza Khanová, věk šedesát let, a Layla, šestnáctiletá dcera třetího bratra Akila, který byl z dětí nejstarší a zemřel při bojích v Aleppu.“ Vedle fotografie starého muže se objevily dva další obličeje: statná, zamračená žena s hidžábem na hlavě a rozesmátá mladá dívka na školním portrétu.

„Stejně jako u pana Khana, ani paní Khanovou a Laylu za objekty zájmu nepovažujeme. Podle bezpečnostních složek měly s našimi cíli jen takzvaně nevinný kontakt. Co jsme pochopili, tak Laylu vychovávají právě prarodiče.“

V místnosti to nervózně zašumělo. Když jsou zločinci pod stejnou střechou s nevinnými lidmi, je naše práce o to komplikovanější.

Detektiv seržant Stoneová se postavila vedle mě.

„Nějaké otázky?“ zeptala se.

Zvedlo se několik rukou. Stoneová směrem k jedné pokývla.

„Šéfe, pokud je v tom domě víc civilistů než padouchů,“ ozval se jeden z jednotek ozbrojených sil, „proč do toho tedy jdeme?“

„Rozhodla to naše velitelka,“ odpověděla detektiv seržantka Stoneová, „a podle mě ani žádnou jinou možnost neměla.“

Velitelem akce je vždy vysoce postavený policejní důstojník, který nese konečnou odpovědnost za všechna rozhodnutí v rámci zásahu. Dnes to byla vrchní policejní komisařka Elizabeth Swireová. Ta s námi měla být v kontaktu z hlavního operačního střediska Nového Scotland Yardu.

„Asád a Adnán Khanovi nám pravděpodobně neposkytnou prostor k vyjednávání.“

Obrátila pohled ke mně.

„A teď ty špatné zprávy,“ řekla, tentokrát už bez úsměvu.

Zmáčkl jsem tlačítko a na obrazovce se objevily dva ruční granáty.

Černé, mřížované koule se zlatou pákou a kroužkem pojistky, který vypadal úplně jako kroužek na klíče. Vypadaly jako smrt. Na straně se dalo jasně přečíst jméno výrobce. Stálo na nich Cetinka.

„Tenhle typ chorvatských ručních granátů měl správně být vyřazen již před dvaceti lety na konci války o Jugoslávii,“ řekl jsem. „Ale tyhle dva jsme nafotili v důkazním skladu centrály ve West Endu před pouhými dvěma dny.“

Na chvíli jsem je nechal informaci zpracovat.

„Jak se u vyřazeného arzenálu často stává, neznámé množství těchto ručních granátů nebylo nikdy zničeno. Místo toho byly ukradeny, ukryty a rozprodány. A některé z nich se přes Balkán dostaly až do našich ulic. Před třemi dny jeden z našich kriminálních informátorů sdělil detektivům z oddělení vražd a závažných trestných činů na centrále ve West Endu, že známý obchodník se zbraněmi prodal dva tyto granáty bratrům z východního Londýna. A podle popisu těch dvou mužů a snímků z bezpečnostních kamer máme za to, že se jednalo o Asáda a Adnána Khanovy.“

V místnosti teď bylo naprosté ticho.

„Takže se do nich pustíme,“ pokračovala detektiv seržantka Stoneová, „A vykopeme je ven. Zneškodníme a přemůžeme je dřív, než si uvědomí, co se děje. A potom si společně zajdeme na nejdůležitější jídlo dne. Pak už vám starosti budou dělat jen hladiny cholesterolu v krvi.“

Znovu se na ni zazubili.

Usmíval se i Jackson Rose a já uviděl tu mezírku mezi jeho dvěma předními zuby, kterou jsem tak důvěrně znal. V tu chvíli se na mě podíval a pokývl hlavou.

„Jestli už nemáte žádné další otázky, pustíme se do toho,“ zavelela Stoneová. „Vstupní tým povedu já osobně. Projíždět budeme jen jednou,“ řekla, čímž myslela, že vedoucí vozidlo kolem domu našich cílů před zásahem projede pouze jedinkrát. „Detektiv konstábl Wolfe pojede s námi a postará se o identifikaci cílů. Dávejte na sebe navzájem pozor,“ dokončila.

Odměnili ji aplausem. Zbožňovali ji.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2