Dagmar Digma Čechová

Nemusíš!

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Dagmar Digma Čechová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9550-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9551-7 (mobi)

„Jak dlouho žiji, to nezávisí na mně.

Ale jestli skutečně žiji, to na mně závisí.“

Seneca

KATKA, ČERVEN 2013

Proč zas já…

„… do piče?“ ozvalo se z Matějova pokoje. Už půl hodiny se s Eliškou přes tenkou panelákovou stěnu hádali, protože od něj hlasitě duněla podivná elektronická hudba, které říkal snad dub-step. Už několik let jsem se jako matka v tomto ohledu tak docela nechytala. Jeho sestra si však zjevně nestihla ve škole s kamarádkami všechno povědět, takže vedly konferenční hovor po Skypu a asi to bylo tajné, protože mluvily velmi tiše. Eliška holky tak tak slyšela.

Že už by řešily kluky? Zavzpomínala jsem na svých třináct let a rovnou si i odpověděla. Vzhledem k tomu, že dnes děti dospívají ještě dřív, dalo se tušit, že ten nejhezčí kluk, nejspíš z vyššího ročníku, právě pěkně škytá.

Karlovo řešení spočívalo ve zvýšení hlasitosti televize, takže jsem na Matyho musela jako obvykle houknout já. Moje slovo naštěstí i u puberťáka stále platilo a on hudbu opravdu ztišil. Nedělala jsem si pražádné iluze o tom, že by se s vrstevníky nebavil mnohem peprněji, ale u nás doma se takhle ze zásady nemluvilo, takže jsem se po jeho hubaté poznámce zastavila v půli pohybu.

„No Karle!“ Nevěřícně jsem pozorovala svého muže, dál nevzrušeně zírajícího na obrazovku. Nechápala jsem, co na té Ulici vidí, ale nenechal si ujít jediný díl. Kdykoli se zdržel ve fabrice nebo s kamarády sledoval zápas Slavie, musela jsem mu ji vždycky nahrát, ačkoli z toho, co jsem mimoděk postřehla já, by člověk o moc nepřišel, ani kdyby vynechal celý týden.

„Co já? Já to neřek!“ Nejdříve si samozřejmě zastavil přehrávání, aby mu neuniklo ani jedno slovo vytlemené Pavlicové. Vzápětí ovšem zkušeně odhadl, že jeho rodičovská role nebyla v mých očích zcela naplněna, protože dodal: „Ani jsem ho to nenaučil, fakt!“

„Tak snad jako otec zasáhneš, ne? Takhle s náma přece mluvit nemůže!“ Na co toho chlapa doma mám?

Neochotně se zvedl a došoural ke dveřím synova pokoje.

„Mates, neříká se do piče, ale do piči!“ Načež se naprosto vážně otočil a chystal se zase ke gauči. Zastavil ho můj vražedný pohled. „A mimochodem, máma si asi myslí, že se to neříká vůbec…“

Před dvaceti lety mě svým smyslem pro humor okouzloval. Když už něco řekl, skoro vždycky to byla perla. Už dlouho mi ovšem pokaždé, když se snažil být vtipný, lezl na nervy. Čím dál častěji se ve výsledku smál pouze on sám, ani to ho ale nezastavilo.

Pohlédla jsem na paličku ve své ruce a uvažovala, co kdybych se jako spletla a použila ji i jinak. Pokud by mě soudila žena, mohla by třeba vzít několik takových podrobně vylíčených situací jako polehčující okolnost.

Místo soudu jsem se ze svých vražedných úmyslů o chvíli později zpovídala po telefonu mámě, která jako obvykle měla jasno: „Tak už to v životě bejvá, holčičko. To, co nás na chlapech na začátku nejvíc přitahuje, jsou věci, kterejma se lišej od většiny vostatních. Jenže po svatbě se pořád snažíme, aby se chovali ‚normálně‘, to znamená zrovna tak jako všichni vostatní. Předěláváme si je k tomu univerzálu, a právě tydle odlišnosti nám pak vaděj.“

Ještě donedávna jsem s ní většinou nesouhlasila, ale se čtyřicítkou na krku mi její závěry začaly dávat smysl. Proto jsem ve chvílích, kdy mě Karel vytočil, volala jí. Přestože ona ho celé ty roky bránila. Její nejčastější reakci, že je to prostě chlap, jsem odmítala přijmout jako dostatečný argument. Navíc právě on!

Vykládat tyhle manželské storky Jarmile nemělo cenu. Byla o devět let mladší a problémy partnerů po mnoha letech jí většinou přišly úsměvné. Jejich zlehčováním mě vytáčela ještě víc, stejně jako když měla okamžitě po ruce chytrou radu, jak to vyřešit, ačkoli její dosavadní vztahy se počítaly maximálně na měsíce. Nemohla tomu rozumět, na rozdíl od mamky.

„Nemysli si, holčičko, že já to měla s tátou vždycky snadný.“ Její stárnoucí hlas mě vrátil do reality. „Chlapi jsou všichni stejný, to si nevybereš. Jsou jako psi – potřebujou dostat pořádně nažrat a pak nechat vyspat. A pak ještě tamto, ale to ti snad vykládat nemusím.“

To teda fakt nemusela. Ostatně o tom si se mnou nepovídala nikdy. V jejich generaci už to sice nebylo tabu, ale ona byla velmi staromódní nebo snad nesmělá. Její nečekaná otázka mi tak vyrazila dech. „Děláte to, doufám, ještě? Jste dost mladý na to, abyste to už zabalili.“

Právě jsem potáhla kouř z další cigarety, takže jsem se silně zakuckala. Střelila jsem přes balkónové dveře pohledem po Karlovi, jako by snad mohl zaslechnout, o čem je řeč. Soustředěně hltal praštěnou kadeřnici Simonu.

„Neboj.“ Neměla jsem sebemenší chuť vykládat jí pravdu a raději převedla řeč na bezpečnější téma. „I najíst dostává, zrovna vařím teplou večeři.“ Při časově náročném zaměstnání by to přece neměla být samozřejmost! Aspoň malou pochvalu bych si zasloužila, matka však byla při chuti mě dál vychovávat.

„Snad ne zase brokolici? Vy vůbec nechápete, jak si šlapete po štěstí. Chcete, aby se chovali jako chlapi, a přitom jim to nedopřejete! Krmíte je zrním, zeleninou a v lepším případě kuřecím masem. Copak to je ňáký jídlo pro mužskýho? Pořádnej stejk nebo koleno mu udělej! Ať má sílu a krev v žilách.“ Spolkla jsem námitku, že se Karel nelopotí celý den na poli, jak to bývalo dřív. Ve fabrice, kde vyrábí šroubky, se za osm hodin na šichtě nepředře a jiný fyzický výdaj nemá, což už se projevovalo i na rostoucím břiše. Rozhodně nestrádal. Místo toho jsem se pokusila dokázat, že nejsem tak marná. „Řízky dostane. Vepřový, mami…“ Na večeři až až, to by mohla uznat. O bramborách, které se mi mezitím zřejmě rozvařily, takže bude kaše, jsem takticky pomlčela. Určitě existuje chlapštější příloha a já nebyla naladěná si to vyslechnout.

„Z kotlety, předpokládám?“

Eliška tlusté nejí a já ho taky nemusím, tak to holt řeším takhle. Evidentně opět špatně.

„Chlap potřebuje flák krkovice, ti říkám. Vy jste samá emancipace, doma se nedržíte a jste pomalu pyšný na to, když jste nevěrný… Co je todle za posranou dobu? A ty přitom máš doma tak zlatýho muže. Uměla sis vybrat, holčičko. Co by za něj jiná dala! Koukej si ho hlídat a starat se o něj, ať ti neuteče s nějakou mladší…“

Přiznat rozvařené brambory a takticky ukončit hovor se najednou jevilo jako skvělý nápad. Dneska mi její rady opravdu nepomohly. Jen jsem se ubezpečila v tom, co jsem si celé roky bolestně uvědomovala. Že kdyby se to mezi mnou a Karlem nějak zvrtlo, moje vlastní máma bude stát na jeho straně a já přijdu i o ni. Tenhle risk jsem nehodlala podstupovat. Hned po dětech byla tím nejdůležitějším člověkem v mém životě.

„Docela dobrý.“

Ani za osmnáct let manželství jsem se nenaučila Karlovo obvyklé hodnocení považovat za uspokojivé, natož dostatečné ocenění své kuchařské práce.

„Nemohla bys ty řízky dělat z krkovice? Jsou mnohem lepší,“ zasadil mi další podpásovku Matěj, který výjimečně jedl s námi. Už jsem si pamatovala, že jedno kolo jeho oblíbené počítačové hry trvá pětačtyřicet minut, a hlásila čas společného jídla dostatečně dopředu. Občas to i vyšlo.

„To jo, na ty já si chodím do kantýny, když je máma nedělá.“ Karlovi v koutku odpudivě visel kousek bramborové kaše, na kterou bych ho nejradši poslala do té jejich kantýny. Ještě že mám pádný argument svědčící o tom, jak pozorná matka jsem. „Protože jsou tlustý a Eliška by to nejedla.“

Dcera po mně střelila nechápavým pohledem, jako proč ji do toho tahám. Období, kdy odmítala jíst cokoli kromě ovoce a zeleniny a zkoušela být vegetariánka i veganka, už bylo naštěstí pryč. Skončilo tehdy jejím prohlášením, že jediné zelené, po čem se prý zaručeně hubne, je salám. Zřejmě nějaká moudrost z Facebooku, nicméně jako máma jsem za ni byla ráda. Eliška opět jedla i kuře a šunku a fakt, že povýšeně přehlížela bůček, mě nechával chladnou. U anorexie by nejedla nic, u bulimie všechno. Tohle se mi jevilo jako zcela zdravý postoj. Já jsem v jejím věku taky nemohla třesoucí se sádlo na talíři ani vidět.

„Blbost, to tlustý se vypeče. Když to správně usmažíš, ani to nepoznáš.“

Jasně, já i ty řízky smažím blbě, pochopila jsem Karlovu jízlivou narážku mezi řádky, ať už tam byla, nebo ne.

„Taky si myslím,“ promluvila tatínkova holčička, ovšem poněkud jinak, než jsem očekávala. Čím dál častěji se stávalo, že souhlasila s každým, když to znamenalo být v opozici vůči mně. Její pubertu si zřejmě ještě užiju.

Takhle nějak se asi musel cítit Jirásek, když psal Proti všem.

MARIE, ČERVEN 2013

Dokonale připravená…

„… jako vždycky,“ usmál se docent Karpíšek, když mi zapisoval výsledek zkoušky do indexu.

V jeho případě jsem v tom ani nehledala skrytý dvojsmysl. Sice jsem situaci nepodcenila a oblékla si blůzu s rafinovaným výstřihem, tentokrát ale čistě ze zvyku. Tenhle staroušek byl naprosto neškodný. Sem tam mi sice přišlo, že jeho pohled spočíval na mých vnadách o vteřinku déle, než by se slušelo, ale co… Jen ať se koukne, když to doma nemá! Stačilo krátce a vědoucně pozvednout koutky rtů a užívat si jeho nastalé rozpaky.

Uff, makro za mnou! zajásala jsem v duchu, katedru ekonomiky ochotně nechala na několik měsíců zmizet za zády a spokojeně vyrazila vstříc už téměř letnímu sluníčku. Po skvěle napsaném písemném testu pro mne sice dnešní ústní část byla pouhou formalitou, ale pro většinu spolužáků, jejichž řady po zimním semestru kvůli mikru notně prořídly, představoval předmět obecné ekonomie nejobávanějšího strašáka. Dokonce i já jsem se na něj musela učit o trochu víc, abych dostala za jedna. Na dvojku bych to nejspíš dala i bez přípravy, ale proč bych to dělala, když stačilo tak málo a mohla jsem být zase sama se sebou spokojená na maximum? Proč přijímat kompromisy, když vím, že mám na víc? Jistě že většina studentů byla vděčná za jakýkoli výsledek, umožňující jim postup do dalšího semestru. Ale já jsem byla zvyklá brát vážně všechno, co dělám.

Podpořit u zkoušky svůj přehled a znalosti špetkou ženských zbraní bylo jen hravou součástí jinak fádní rutiny. Trochu pánům profesorům rozhodit koncentraci a pak jim vyrazit dech perfektními odpověďmi, to mě bavilo. Dokázat jim, že žena nemusí být vždy buď krásná, nebo chytrá. A navíc jsem měla co ukazovat, tak proč ze sebe dělat puťku nebo si oblékat neforemné pytle jen proto, aby mě někdo nepodezíral, že hraju na efekt? Jsem hezká a nestydím se za to. To přece neznamená, že jsem si pozici premiantky, mířící za červeným diplomem, vysloužila jinak než poctivě. A jestli si to někdo myslí, tak ať!

Paradoxem bylo, že v podstatě celé studium na této škole představovalo pravý opak mého vnitřního přesvědčení – dělat vždycky přesně to, co sama chci, nic míň a nic víc. Naši si odjakživa přáli, abych jednou měla právě suchdolskou PEFku, protože jim spojení ekonomie se zemědělstvím dávalo smysl. Oba vyrůstali na statku, a ačkoli většinu života nakonec prožili v Praze, nostalgicky vzpomínali na dětství jako na ztracené zlaté časy. Doufali, že jejich dcera jednou nějak zařídí, aby se zemědělství znovu stalo důležitou a státem podporovanou součástí české ekonomiky. Podle nich se lidé musí znovu co nejvíc přiblížit přírodě a naučit se ji respektovat, než ji docela zničí.

Dali mi toho za mých jednadvacet let tak moc! Vždy podporovali mé zájmy, platili mi taneční kurzy i individuální lekce angličtiny s rodilými mluvčími, snažili se ze mě vychovat sebejistého člověka, vědomého si vlastní individuality i životních cílů. Učili mě, že můžu dosáhnout všeho, co budu chtít. Vštípili mi schopnost říkat správným způsobem ne, když mě jiní tlačili do pro mě nepohodlných situací. Sami si nic nedopřáli, ale mně umožnili poznávat i jiné země, kdykoli se na škole naskytla příležitost.

A jediné přání, které jsem jim na oplátku měla splnit já, bylo vystudovat tuhle školu. Byla z těch lehčích, mohla jsem dopadnout i hůř, kdyby si usmysleli, že z jejich dcery bude vynikající právnička či kardioložka. Ale oni chtěli, abych měla ČZU. A tak jsem teď úspěšně postoupila do třetího ročníku.

Až na to, že mě to k smrti nudilo. Fakt, že spermatem z jednoho kohouta lze oplodnit až dvě stě slepic, zřejmě nezapomenu do konce života, ale nehodlám ho v praxi nikterak využít. Maximálně tím budu bavit kamarády na večírcích, na které mě sice zatím neužilo, ale třeba to jednou doženu. Byla jsem rozhodnutá splnit svou povinnost a udělat rodičům radost aspoň do té míry, že tu školu vystuduji, ale pak… Už mi nikdo život lajnovat nebude… Ani oni dva, s veškerou láskou a úctou, kterou jsem k nim chovala.

„Tak povídej, Maruško!“

Věděla jsem, že máma můj hovor netrpělivě očekává, ačkoli by si na výsledek mohla vsadit, a tak jsem ji nenechala dlouho čekat. Teď jsem zaskřípala zuby tak, že to muselo být slyšet i v reproduktoru jejího tlačítkového telefonu.

„Mami, prosím tě…“

„Promiň, uteklo mi to.“

Obě jsme stejně dobře věděly, že to příště udělá znovu. Marie jí nešla přes zuby, přestože mi to jméno kdysi sama dala. Mně ale při každé Marušce naskakovala husí kůže. Už od nějakých deseti jsem se tomu oslovení bránila, jenže zkuste to vysvětlit milující matce!

„Tak co jsi dostala?“

Jiná máma by se nejspíš stejnými slovy ptala na výslednou známku, ta moje ovšem, jak jsem správně uhodla, na vylosovanou otázku, která následovala po zaškrtávacím testu a měla odhalit, jak dobře dokážu zadané téma vysvětlit. Jako by snad tušila, o čem mluvím, když jsem spustila o rovnovážném bodě v průniku křivek IS a LM a o absenci Keynesiánské teorie u tohoto modelu!

Na něco se mě ale koneckonců zeptat musela. Zřejmě ji ta spousta cizích výrazů dostatečně ohromila, a když jsem ji ubezpečila, že mám samozřejmě výbornou, konečně mohla projevit nadšení z dokonalosti své jediné dcery a pochválit mě.

„Jsem na tebe tak pyšná, holčičko!“

Rádo se stalo, mami. Ještě tři roky… Snad mi jednou odpustíš, když ti předtím splním tohle tvoje přání. Pak už ale přijdou na řadu ta moje. A nic mě nezastaví!

KATKA, SRPEN 2013

Umřu, jestli ho nebudu mít…

„… fakticky! On ti je prostě totálně boží…“ rozplývala se Jarmila s přihlouplým výrazem a válela se přitom po našem gauči. „To bys ho musela vidět…“ Zírala do stropu tak okouzleně, jako by byla v Sixtinské kapli, a ne v panelákovém bytě, kde ho zdobilo jen pár pavučin.

Nemusela, už se stalo. Asi je tentokrát fakt prudce zamilovaná, když si nevzpomíná, že mi toho pihovatého hubeňoura představila už před dvěma týdny. Šahal mi na zadek, kdykoli se dívala jinam, což bylo na můj vkus příliš často. Zjevně z něj tehdy tak hotová nebyla. Jak jen se to… snad Radoslav? Nějaké takové staromilské jméno to bylo. Nepřišlo mi, že by výrazně vybočoval z jejího standardního typu. Ačkoli, nic tak omezeného vlastně neexistovalo. Její záběr zahrnoval každého trochu kloudného chlapa, který se jí připletl do cesty. Brala všechno, hlava nehlava. Uměla si život užívat, na rozdíl od někoho, jak mi často připomínala. Pro ženy jejího vzhledu to ovšem představovalo téměř povinnost, což mě se naštěstí netýkalo.

„Má ti takový ty široký medvědí ramena… a ta jeho prdelka, úúú…“ Zasněně si na své pevné trojky tiskla polštářek s obrázkem traktoru. Jedna z úchylek mého muže. Ne ta její prsa (aspoň pokud vím), ale serepetičky s motivem kombajnů, bagrů a podobných strojů. Válely se po celém bytě, občasně prokládané červenobílými výlevy sešívaných.

Karel mi kdysi vysvětloval, že vybrat si některé z fotbalových mužstev je pro chlapa povinnost a že by mu kamarádi spíš dokázali odpustit, pokud by fandil jejich největšímu rivalovi, Spartě, než kdyby přiznal, že je mu to fuk. Tak se z něj stal zapřisáhlý slávista. Po čase jsem si už nebyla jistá, jestli náklonnost k sešívaným stále ještě předstírá, nebo tomu mezitím sám uvěřil.

Stejně tak jsem se teď absolutně nevyznala v Jarmile. Že už by jí z těch věčných románků vážně hrabalo? Radoslav, nebo jak se ten nebohý tvor jmenoval, totiž rozhodně nebyl medvídek. Jeho pozadí jsem nijak zvlášť nestudovala, ale jeho rachitická postava ve mně vzbuzovala spíš mateřské pudy než jakékoli jiné.

V tomto ohledu se příliš podobal tomu, co jsem měla už skoro dvacet let doma. Nejen kvůli Karlově tělesné konstituci ve mně muži se širokými rameny obvykle probouzeli nutkavou potřebu schoulit se jim do náruče a nechat se hýčkat. S pocitem naprostého bezpečí. Dovolit si na chvíli být slabou ženou a opřít se o chlapa s velkým „Ch“. Svému muži jsem říkala Kájo, to mu sedělo líp.

„… a má ti takový ty svlíkací oči… Musím ho dostat, jinak fakticky umřu!“ Naposledy se pokusila zhypnotizovat pavučiny na našem stropě, aby se vzápětí posadila a probodla mě dramatickým pohledem. Její přírodní trojky zdobil motiv Hello Kitty na tričku tak sladce růžové barvy, že by podle mě měl existovat zákon striktně stanovující horní limit pro její nošení někde okolo osmi let. Jarmila ho směle překračovala o celé čtvrtstoletí, a přesto se jí bůhvíproč podobné příšernosti líbily. „Tak pomůžeš mně?“

„S čím jako?“ Co to říkala naposled? Aha, chystá se umřít. S mou asistencí ať rozhodně nepočítá! Je sice občas na zabití a občas skoro pořád, ale já nikoho jiného nemám! Ačkoli jsme se k sobě nemohly hodit míň, s ní to bylo jako dívat se po sedmadvacáté na Hříšný tanec. Ten klid v duši, když přesně víte, co dotyčný řekne nebo udělá!

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KATKA, ČERVEN 2013

Proč zas já…

MARIE, ČERVEN 2013

Dokonale připravená…

KATKA, SRPEN 2013

Umřu, jestli ho nebudu mít…

Pěkně prosím, smutně koukám…

Je to marný, je to marný, je to…

Nebudete litovat…

Sportem ku zdraví…

Ideální ztělesnění typického exempláře…

Máma je doma…

Estetické cítění podmínkou…

Úplně nezávazně…

Ty se mi vyhýbáš…

Ať dělám, co dělám…

Je to doma…

Uděláme si hezkej večer…

Nedokážu bez tebe žít…

O deset let mladší…

Jsou to normální kurvy…

Měli jsme se potkat dřív…

Já už půjdu…

Nejlepší dárek v životě…

Já to nedám…

Teplý jak Golfskej proud…

Dnes na to není správný den…

Mohl bys mi taky trochu pomoct…

Nevím, co s tím…

Něco je jinak…

Všechno nejlepší…

Máš to zapotřebí…

Dneska ti to moc sluší…

Dala ses na vojnu…

Se asi zbláznil…

Moc mě to mrzí…

Prostě to podepište…

Máte to u mě…

Samozřejmě vám termíny odložíme…

Já jsem taková kráva…

Dneska vypadáš o moc líp…

No to mě poser…

Máme výročí…

Jsem vaším dlužníkem…

To přece nemůžeme…

Od toho pracáky jsou…

Jsi strašně hubená…

Děláš konkurz na barmanku…

Už sem v to ani nedoufal…

Není to přesně to, co jste chtěla…

Si krásnější, než sem si pamatoval…

Máš právo bejt šťastná…

Zavolám ti…

Co ti to udělali…

Bylo to s tebou moc krásný…

Nervózní jak prvnička…

Říkalas, že nepřijdeš…

Tak vás tady máme…

To je pro tebe…

Já ti nevím…

Nepůjdeme už domů…

Jsou to pěkný šmejdi…

Porada dneska dřív…

Vítejte do rodiny…

Jen mě vyslechni…

Dej tomu čas…

Jsi úplně jiná…

Potřebuju s váma mluvit…

Něco o mně nevíš…

Musíme být opatrní…

V pátek nemůžu…

Seš prostě ňáká divná…

Měli bychom asi zavolat policii…

Jsem tady snad pro srandu…

Je docela hustá…

To je úplně zbytečný…

Potřebovala bych něco zjistit…

Jako vždycky…

Už je ti líp…

Kdo to psal…

Stýská se mi…

Vždyť jsem ti to říkal…

To jste měla přijít ráno…

To by mohlo vyjít…

Tak na to, že nám to konečně vyšlo…

Šťastné a veselé…

Veselé Vánoce…

S pravdou ven…

Co tu děláš…

Co na to říkáte…

Přines mi štěstí…

Není důležité, jestli tomu věříte…

Nemáš odpoledne čas…

Musíme si promluvit…

Chtěla bych s vámi o něčem mluvit…

Účast všech je povinná…

Bylo to rozumný…

Ani si nesedejte…

Posaďte se…

Dej mi chviličku…

Jste si tím jistá…

A co bude teď…

To zní skvěle…