Kronika Cambion 1 – Magická príťažlivosť

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Kronika Cambion 2 – Spaľujúce puto

Kronika Cambion 3 – Bozk z temnoty

Jaime Reed

Kronika Cambion 1 – Magická príťažlivosť – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Donnu a celú rodinu.

Ste skutoční,

je vás počuť

a držíte ma pri zmysloch.

Poďakovanie

Predovšetkým by som sa chcela poďakovať ľuďom, ktorí mi pomohli zlepšiť nielen tento príbeh, ale aj môj život.

Mojej úžasnej, bláznivej matke, ktorá bola predlohou niekoľkých postáv. Bola si to ty, kto mi povedal, že mám všetko hodiť za hlavu, pomodliť sa a skúsiť to znovu. My rojkovia musíme držať spolu.

Mojej sestre Jade, ktorá stále vykrikuje, že si musím nájsť skutočné zamestnanie. Vďaka, že mi stále pripomínaš, prečo presne to nechcem spraviť.

Michelle, tebe ďakujem, lebo si mi povedala, že mám veci vždy dokončiť. Je to už pár rokov, ale odvtedy si to držím v pamäti.

Angela, ďakujem za tvoje priateľstvo a za to, že zásluhou teba a tvojich príbuzných som mohla nahliadnuť do zmiešanej rodiny. Naučili ste ma toho toľko, a pritom ste sa ani nesnažili. Mám ťa veľmi rada, ale už sa, preboha, choď najesť.

Bruce, si môj Dougie. Ďakujem za všetky prechádzky po Merchants Square, keď si počúval, ako rozpitvávam svoj príbeh. Pokojne by som si ťa vzala, ale bolo by to fakt čudné. Skoro až nechutné.

Camille, moja prvá čitateľka a najprísnejšia kritička, náplň v tvojom brutálnom červenom pere musí byť vyrobená z krvi tisícok nevinných panien. Ďakujem, že si ma celé hodiny dokázala počúvať. Dúfam, že ti to raz budem môcť vrátiť.

Moja skvelá agentka, veľká a mocná Kathleen Ortizová, tebe ďakujem, že si pre mňa riskovala krk, nie raz si ma presvedčila, že nemám skákať z okna, a spravila si pre mňa oveľa viac, ako máš v popise práce. Si vážne absolútne dokonalá.

Vďaka patrí aj mojim obchodným sestrám Jennifer, Dawn a Sarah: nedá sa slovami vyjadriť, ako veľmi vás mám rada… takže sa o to ani nebudem pokúšať.

Mojej korektorke Selene ďakujem za podporu v tých najdôležitejších rozhodnutiach. Si naozaj profesionálka. Vážne.

J. J. a Stacy, vaše rady a názory sú nedoceniteľné, nikdy vám to nezabudnem. Pozdravujte vo White Harp.

Všetci moji fanúšikovia na internete: viete, ktorí to ste, a viete, za čo. Vďaka, vďaka, vďaka! <3 :-*

Ďakujem všetkým svojim čitateľom a kolegom spisovateľom: bez vás by to, čo robím, nemalo nijaký zmysel – všetko by to bolo len pre moje vlastné sebecké potešenie. Písanie je oveľa lacnejšie ako návštevy u psychológov, takže ďakujem, že som sa mohla vyspovedať vám.

A nakoniec sa obraciam k svojmu malému svojráznemu mestu Williamsburg: či je dobré, zlé alebo doslova zvláštne, toto mestečko je mojím domovom a to sa nikdy nezmení, nech ma osud zaveje kamkoľvek.

1

Láske sa oddáva len masochista.

Pravdivejšie slová ešte nikdy nikto nevyriekol, pokiaľ k tomu môžem niečo povedať. Vďaka tejto filozofii sa mi podarilo nezblázniť a prežiť svoje najčudesnejšie leto. Na druhej strane je zábavné sledovať, čo s ľuďmi robí láska. Je to vynikajúci spôsob, ako stráviť obednú prestávku.

Sedela som na kapote svojho auta s veľkým pohárom koly a pozorovala som, ako sa pred mojimi očami odvíja veľká milostná dráma. Moja najlepšia kamarátka Mia a jej priateľ Dougie, s ktorým sa neustále schádza a zasa rozchádza, na parkovisku nákupného centra krúžili okolo seba ako dvaja boxeri v ringu.

V dnešnom predstavení došlo aj na rekvizity. Dougie pobiehal po betóne a krčil sa, aby sa vyhol smrti ubitím tou najdrahšou značkovou kabelkou, akú si viete predstaviť. Z Miinej spŕšky nadávok a plieskania taškou som si odvodila, že Dougieho pristihla s inou babou. Mia sa občas sama dokázala dosť vytočiť, ale keď išlo o jej chalana, zmenila sa na fúriu. Táto besná žiarlivosť však bola príznačná pre obe strany a nezaujatým pozorovateľom núkala nevídanú zábavu.

„Bože, ty si taký klamár! Ako si mi to mohol urobiť?“ zúrila.

„Pokoj, láska! Je to moja sesternica!“ Dougie sa len o pár milimetrov vyhol Miinej kabelke.

„Ty úbožiak klamársky! Všetkých tvojich príbuzných som už videla, Douglas. Táto u teba doma ešte nikdy nebola.“

Dougie okolo nej pobiehal a do tváre sa mu hrnula krv, takže bol červený ako repa. „Práve prišla do mesta. Prisahám, láska!“

„A prečo si ma nepredstavil, há?“ Mia si odhrnula z čela spotené hnedé vlasy. „Čo sa za mňa hanbíš?“

Dougie sa zarazil a bolo vidieť, že ho také obvinenie zabolelo. „Nie! Ako môžeš niečo také vôbec povedať?“

„Klamár!“ Mia sa znovu rozohnala kabelkou, Dougieho hlavu však tesne minula.

Chytil tašku za jedno ucho a uprostred parkoviska sa začali regulárne preťahovať. Rodiny na víkendových nákupoch sa s hrôzou pozerali a rodičia zakrývali svojim ratolestiam uši pred prívalom nadávok, ktoré poletovali vzduchom. Bolo mi jasné, že niekto čo nevidieť zavolá ochranku, takže som sa rozhodla nechať milencov ich osudu.

„Hej, vy dvaja,“ zakričala som cez plece, „musím sa vrátiť do práce, ale potom sa uvidíme, hej?“

„Jasné, zavolám ti,“ zahulákala Mia a strčila Dougieho do hrude.

Hodila som prázdny pohár do koša a vošla som postranným vchodom do kníhkupectva Buncha Books. Klimatizácia ma udrela do tváre a vytlačila júnovú horúčavu von. Z reproduktorov sa vo večnej slučke ozývali jemné džezové melódie vysielané satelitným rádiom. Okolo políc s knihami pomaly a nerozhodne tancovali turisti aj miestni.

Prešla som hlavnou uličkou okolo stánkov s novinkami a bestsellermi až k pultu služieb zákazníkom, stojacemu uprostred obchodu. V Buncha Books som pracovala už od druhého ročníka a naučila som sa tu niekoľko obchodných fígľov, najmä to, že sa nikdy nesmiem dať nachytať priamo medzi policami, a tiež to, že ak sa zákazníkom nebudem pozerať do očí, nebudú sa ma snažiť osloviť. Tým som sa riadila od chvíle, ako sa mi začala zmena. Opatrne som sa rozhliadla, našla som voľný počítač a zalogovala som sa späť.

Vďaka nenápadnej infiltrácii a rýchlemu postrehu sa mi podarilo prekĺznuť na druhú stranu obchodu bez povšimnutia. Keď som však cupitala okolo regálov s časopismi, kútikom oka som zahliadla niečo nezvyčajné, čo ma prinútilo zabrzdiť. Zastala som, niekoľko ráz som mrkla a zacúvala som naspäť k oddeleniu Dom a záhrada, aby som sa presvedčila, že ma neklame zrak.

Caleb Baker, asistent manažéra hudobného oddelenia, držal v smrtiacom objatí nejakú hrdzaňu a ich pery boli k sebe akoby prilepené. Nevyzeralo to, že by jej toto verejné vyšetrenie mandlí nejako prekážalo, ale rozhodne nepatrilo k službám, ktoré sme mali zákazníkom podľa pracovnej zmluvy poskytovať.

Práve som sa otáčala na odchod, keď sa jeho pohľad stretol s mojím.

Caleb nebol typický krásavec, za ktorým by sa otáčala každá baba, ale niečo na ňom bolo. Mal hlboké jamky v lícach a prenikavé fialkasté oči, aké som nikdy v živote nevidela. Aj keď trval na tom, že nemá kontaktné šošovky, podľa mňa taká farba normálne nemohla existovať. Práve teraz sa v jeho očiach odrážali všetky odtiene od fialovej až po purpurovú.

Zatiaľ čo si s hrdzaňou ďalej vymieňali sliny, tvár mu zakrývali pramienky svetlohnedých vlasov. Ak sa čoskoro od seba neodtrhnú, aby sa nadýchli, Caleb z nej vysaje všetok vzduch. Podľa toho, čo som počula, práve pre takéto prípady existujú lacné hotely a všade okolo ich bolo dosť.

Za ten rok a pol, čo tu pracujem, ma tento chlapec každú chvíľku niečím vyviedol z miery, a to nehovorím o zástupoch báb, ktoré za ním pravidelne behali. Nikto zo zamestnancov ani z vedenia si to nevšímal ani to nekomentoval, čo ma znechucovalo ešte viac. Povedala som si, že som videla už dosť, a odišla som na svoje miesto skôr, ako sa mi úplne zdvihol žalúdok.

V zadnej časti kníhkupectva bola malá kaviarnička menom Cuppa-Joe, kde si ľudia mohli na chvíľu sadnúť a ohovárať ostatných, žumpa plná klebiet a osočovania zákazníkov.

Dnes večer som zatváranie mala na starosti ja spolu so svojou víkendovou parťáčkou Nadine Petrovskou. Nadine prišla z Poľska na výmenný pobyt na Univerzitu Williama a Mary a patrila k najcynickejším ľuďom, akých som mala potešenie za svoj život poznať. Chalani sa len tak hrnuli do kaviarničky, aby počuli jej exotický prízvuk a sledovali ju pri práci. Stačil jediný pohľad a všetkým bolo jasné prečo.

Zástupcovia modelingových agentúr slintali nad jej európskou krásou, nad dlhými dozlata blonďavými vlasmi, ktoré jej padali až po pás, a nad žiarivými zelenými mačacími očami. Bohužiaľ, ju ich záujem nechával úplne chladnou. Nemala na ich táraniny čas, bola uštipačná a nabrúsená ako britva. Bola priveľmi cieľavedomá na to, aby niekomu, nieto akémusi chalanovi, dovolila, aby ju akokoľvek brzdil.

Nadine stále pred veľkým kávovarom a čistila ho. Zbadala ma kútikom oka.

„Meškáš,“ karhala ma bez toho, aby sa obzrela.

„Prepáč. Mia a Dougie mali zasa na parkovisku prestrelku.“ Stiahla som si vlasy do uzla a zašla som do zadnej kuchyne po zásteru.

„Vážne?“ Nadine sa zaklonila, aby sa mohla pozrieť k vchodu do obchodu. „Ich hádky sú vždy dobré. Mali by mať vlastný sitkom.“

„To som im tiež vravela.“

Nadine nesúhlasne zavrtela hlavou a na čele sa jej objavilo niekoľko ustaraných vrások. „Ich vzťah nie je zdravý, Sam.“

„A ktoré vzťahy sú?“ Utiahla som si zásteru a prešla k drezu, aby som si umyla ruky.

„Tie rozumné.“

„No, až nejaký taký uvidím, prídem ti povedať, čo si myslím.“

Kým som si utierala ruky, k pultu sa priblížil ďalší dôvod nenávisti k zákazníkom. Chalan oblečený celý v čiernom a so psím obojkom okolo krku na mňa vrhol chlipný pohľad.

Nadine bola, žiaľ, zamestnaná čistením kávovaru, tak som sa pokladnice ujala ja: „Prajete si?“

„Dal by som si ľadové škoricové latte,“ oznámil mi so smrteľne vážnym výrazom. Bolo ťažké odhadnúť, či je sfetovaný alebo ospalý, alebo či to je vôbec chlapec. Voľné džínsy mu padali, takže ťahal za sebou špinavé a rozstrapkané manžety ako vlečku, spod ktorej mu trčali klaunovské topánky.

Naťukala som objednávku a strelila po Nadine pohľadom. Nezostala mi nič dlžná. Len čo chalan odišiel, oprela som sa o pult a rozosmiala som sa.

Nadine sa nikdy neusmiala ani najzábavnejšiemu vtipu, čo z nej nepochybne robilo skvelú učiteľku v materskej škole, kam chodila cez týždeň vypomáhať s predškolákmi. Namiesto toho začala s prehnaným zápalom utierať linku.

„Tieto elmo decká neznášam,“ brblala. „Kto to kedy počul, aby si pravoverný sociopat dával škoricové latte? Čo vôbec vedia o skutočnom utrpení? Zavrieť ich do koncentračného tábora, a ak prežijú, potom sa môžu začať sťažovať.“

„Vraví sa emo,“ opravila som ju. „A tvoji praprarodičia boli v tom koncentráku aj tak len chvíľu, kým ich vyslobodila americká armáda.“

Nadine prešla naspäť ku kávovaru a skontrolovala časové spínače. „Aj tak to bolo utrpenie. A keď ty hovoríš emo, ja budem vravieť elmo, pretože oboje je rovnako detinské.“

Potriasla som hlavou a ďalej som ju pobavene sledovala. „Veď ani nevieš, aké to má doma.“

„Všetci vieme, aké to má doma. Neznáša svojich rodičov a trávi celé dni v izbe, kde plače a píše zlé básne o tom, že je upír.“

So smiechom som sa prikradla k stroju na espresso a jedno si tajne spravila.

„Hej, dnes utieraš stoly ty,“ hodila po mne Nadine utierku. „A nezabudni upratať časopisy.“

So vzdychaním som sa odšuchtala k stolíkom a začala zbierať prázdne poháre a obaly od slamiek. Pohľadom som sa ubezpečila, že nikto nestojí v rade, a išla som vrátiť časopisy do stojanov. Keď som sa otočila, zbadala som Caleba, ktorý sa nečinne flákal, rovnako ako keď som ho videla naposledy.

Teraz sedel na lavičke pri okne a držal si hlavu v dlaniach. Na chrbát mu cez okno dopadalo popoludňajšie slnko, takže to vyzeralo, akoby mal okolo hnedých vlasov zlatistú svätožiaru. Chcela som ho ako obyčajne ignorovať, ale všimla som si, že sa jeho telo zachvieva nebadanými otrasmi. Žeby plakal? Nebodaj sa už so svojou novou mačičkou stihol aj pohádať? Vidieť chalana plakať ma odpudzovalo. Lenže nevidela som nijaké slzy, ani že by si ich utieral. Jeho telo sa knísalo dopredu a dozadu a takmer som čakala, že ma začne prosiť o drobné. Akú dlhú mal vôbec prestávku?

Prišla som k nemu a poklepala ho po pleci. „Hej, Caleb, si v pohode?“

„Hej,“ zamumlal spoza svojich rúk. Našťastie som z neho necítila nijaký alkohol, ale rozhodne vyzeral, akoby mal opicu. Lenže tak vlastne vyzeral skoro stále.

Caleb jednou rukou zašmátral po slnečných okuliaroch, ktoré mal zavesené vo výstrihu trička, a druhou si tienil oči, hoci nebolo jasné, či pred bodavým svetlom žiariviek, alebo od hanby. Tiež mi nebolo jasné, odkiaľ sa berú fialové záblesky, ktoré mu presvitali pomedzi prsty.

Na zlomok sekundy sa jeho oči rozžiarili tak, že keď rýchlo odvrátil hlavu, nechali za sebou svetielkujúci pruh purpurovej farby ako jemnú hmlu. Celkom zaujímavý trik na niekoho, kto podľa vlastných slov nenosí kontaktné šošovky.

Caleb vstal a zarazil sa, keď si všimol môj ohromený výraz. Prešliapol z nohy na nohu a prehrabol si vlasy, snažil sa celú vec zahrať dostratena, ani keby som ho nachytala s rozopnutým rázporkom, a nie s problémami so zrakom. Mala som z toho zlý pocit.

Spravila som krok dozadu. „Si si istý, že si v poriadku? Naozaj ti nie je zle?“

Moja otázka ho rozosmiala, ale bol to neveselý, suchý smiech. „Ani nevieš ako,“ odpovedal mi a odkráčal naspäť k svojmu stanovišťu.

Mama ma učila neodsudzovať ľudí, ale tento človek bol fakt čudný. Nevedela som o ňom síce takmer nič, ale vďaka tomu bolo jeho čudáctvo ešte hmatateľnejšie. Mala som tušenie, že nevedieť nič o Calebovi Bakerovi je asi to najlepšie, čo sa mi mohlo stať, a tak som sa vrátila k svojej práci a dúfala, že ma niečo rozptýli. Lenže už bolo neskoro. Moja zvedavosť, tá hladná príšera, sa prebudila a nedá mi pokoj, kým ju neuspokojím.

2

Po ďalších štyroch hodinách maloobchodného pekla sa z reproduktorov v kníhkupectve začalo ozývať hlásenie o blížiacej sa záverečnej.

K pultu kaviarne sa nahrnuli zákazníci s poslednými objednávkami. Každý deň sa našiel aspoň jeden človek, ktorý sa nechystal odísť skôr ako my, a tak som mala sto chutí nechať ich vyleštiť celú kuchyňu namiesto seba.

Vzhľadom na to, že nikto sa nedokázal zbaliť a vypadnúť tak rýchlo a efektívne ako Nadine, nechala som ju odpratať jedlo, zatiaľ čo ja som vykladala stoličky a utierala podlahu. Z rozhlasu v predajni revala hlasná rocková hudba, dávajúca všetkým najavo, že otváracia doba je oficiálne na konci. Ešte štyridsať minút zatvárania a mohli sme padať domov.

„Nezabudni, že dnes máme tvoj obľúbený knižný klub,“ pripomenula mi Nadine.

„Ach nie, dočerta!“ Všetka radosť a nadšenie boli fuč. Zostať v práci po pracovnej dobe a zadarmo si vyžadovalo viac trpezlivosti, ako som mala.

Zhodila som zo seba zásteru a zhasla v zadnej kuchyni. S Nadine sme pozbierali svoje veci a odklikli si v počítači odchod, potom sme prešli chodbou okolo toaliet až do spoločenskej miestnosti pre zamestnancov.

Väčšina kolegov tu už bola, popíjali odstátu kávu, aby sa udržali čulí. Z ich kyslých tvárí a porazenecky zvesených pliec bolo jasné, že všetci si predstavovali svoj nedeľňajší večer inak, takže sme boli na jednej lodi.

Zamestnanci sa v knižnom klube schádzali raz mesačne utužovať kolektív, no väčšinou sme sa len rozhádali. Vedenie obchodu si však myslelo, že je skvelé, keď budeme čítať nové knihy a následne ich odporučíme zákazníkom.

Jednou z vecí, ktoré mi na mojich spolupracovníkoch boli sympatické, bolo práve to, že tieto každomesačné posiedky neznášali rovnako ako ja. Táto spoločná nenávisť nás zbližovala a pomáhala nám prežiť v zdraví tú jednu nezmyselnú hodinu. Mohli sme sa uvoľniť a bez obáv a cenzúry tárať nezmysly o prečítaných knihách. Na konci stretnutia sme vždy odhlasovali jednu knihu, ktorú by sme potom ako kníhkupectvo odporučili.

Nadine stála pri rozbitom automate na limonádu a bavila sa s Calebom. Síce som ich nepočula, ale podľa toho, ako očervenela v tvári, som usúdila, že neriešia najnovší bestseller. Pichali do seba ukazováčikmi, cerili zuby a črty mali skrútené do nahnevaných grimás.

Caleb a Nadine v práci prehodili sotva pár slov okrem šeptaných slovíčok v odľahlejších kútoch predajne. Mala som podozrenie, že medzi nimi niečo bolo, ale zhorklo to ešte predtým, ako som v kníhkupectve začala pracovať. Povedala som si, že bude lepšie sa v minulosti nerýpať. Nech už bol ich rozchod akýkoľvek zlý, zdalo sa, že Caleb je jediný chalan, ktorého Nadine aspoň trochu rešpektuje.

V snahe tváriť sa, že ma ich rozhovor vôbec nezaujíma, presunula som sa k stojanu s lacným občerstvením, aby som ukoristila nejaké pochúťky zo včera.

Práve keď som si na servítku naložila šišku, ozval sa za mnou hlboký hlas. Takmer som nadskočila. „Hej, tú pocukrovanú som mal vyhliadnutú ja.“

Obrátila som sa a znovu sa mi naskytla príležitosť pozrieť sa do tých prapodivných fialových očí. Úprimne povedané, oči boli to jediné, čo na ňom bolo príťažlivé. Aspoň pre mňa. Caleb bol biely ako krieda a zúfalo potreboval ostrihať a oholiť. Ruky mal napchané vo vreckách svojich kaki nohavíc a uprene ma pozoroval spod hustých rias.

„Tak to máš blbé. Je posledná a celá je moja.“ Ešte chvíľu som mávala šiškou vo vzduchu, aby si to poriadne uvedomil.

„Nemôžem nejako zmeniť tvoj názor?“ Skĺzol očami po mojom tele od hlavy až po päty a znovu sa mi pozrel do očí.

„Nie. Prepáč.“ Zahryzla som do pocukrovaného pečiva a utekala som si sadnúť na skladaciu stoličku vedľa Nadine. Cítila som na chrbte jeho pohľad. Určite sa mu na môj úlovok zbiehali slinky. Caleb bol chudý, ale plecia mal široké ako olympijský plavec. Bolo neuveriteľné, že tento chalan by dokázal na posedenie spráskať celý cukrovar. Jeho neukojiteľná chuť na sladké bola skoro rovnako silná ako moja, a to je čo povedať.

Do miestnosti vtrhla Linda, manažérka predajne a kráľovná lacnej bižutérie, a hodila svoju kabelku na podlahu. Jej ihličkové opätky klopkali po linoleu a ohlasovali jej príchod. Linda si založila ruky v bok. V jednej, ovešanej prsteňmi a náramkami, zvierala kľúče od auta. Obrátila sa na celú skupinu.

„Fajn, tak to rýchlo odbavíme. Mám pred sebou hodinovú cestu a nehodlám tu byť celú noc.“ Potom sa posadila a zviazala si dredy do uzla na temene. „Takže začneme oddelením pre mládež,“ otočila sa na drobnú kučeravú dievčinu po svojej ľavici. „Alicia, ktorú knihu si čítala?“

Alicia Hollowayová sa narovnala a uškrnula. Mala doširoka otvorené oči a jamky na lícach. Chodila do prvého ročníka na rovnakú školu ako ja – vlastne od jesene už do druhého – a v BB bola najmladším zamestnancom. Občianku najskôr ešte stále nosila v peňaženke spolu s Hello Kitty. No od čias, keď som ju na konci základnej školy chodila strážiť, sa dosť zmenila. Nikdy ku mne neprišla prespať bez svojej nočnej lampičky, ale už vtedy sa snažila správať dospelo. Ja som ju však okamžite prekukla a bolo mojou priateľskou povinnosťou čo najviac ju hnevať.

„Čítala som Prízrak od Nan Jacobsovej,“ vystrelila Alicia nadšene a zdvihla knihu, aby si ostatní mohli prezrieť ohmatanú obálku.

V miestnosti sa ozvalo niekoľko zúfalých povzdychov. Ľudia sa vrteli na svojich stoličkách v očakávaní slovného výlevu, ktorý mal nasledovať.

Išlo o knižnú sériu, ktorú všetci kníhkupci s obľubou neznášali a ktorej popularita všetkým prítomným absolútne unikala. Nikto však nemohol poprieť, že medzi násťročnými dievčatami sa knihy predávali a sága mala v obchode vyčlenený celý jeden regál. Nikto z nás nechcel čítať taký brak. Teda, skoro nikto.

„Nuž, celkom na začiatku musím povedať, že sa mi tá knižka veľmi páčila. Je taká krásna a romantická a postavy sú totálne uveriteľné, takže som mala pocit, akoby som tam bola priamo s hlavnou hrdinkou a, panebože, Nicolas Damien je taký sexi!“ Alicia nadskakovala na stoličke a lapala po dychu.

„Ty si sa s ním stretla?“ Nadine sa zaklonila a spojila si končeky prstov. „Ten Nicolas Damien – prišiel sem do obchodu alebo také niečo?“

Alicia sa zmätene zamračila. „Nie, to nie. On je postava z tej knihy.“

„Tak ako môžeš vedieť, že je sexi?“

„Pretože z tej knihy je to jednoducho jasné,“ odsekla Alicia a potom sa znovu otočila na celú skupinu. „No, takže kniha je o dievčine, ktorá musí zostať po škole a zamiluje sa do krásneho nového chlapca. Lenže je na ňom niečo tajomné.“

„Budem hádať. Je to sériový vrah?“ ozval sa Caleb. Sedel na opačnej strane kruhu s nohou prehodenou cez koleno a so založenými rukami. Každú chvíľu som ho pristihla, ako sa na mňa pozerá, ako ma s neskrývanou a nehanebnou zvedavosťou skúma. Snažila som sa nevšímať si to, nevrtieť sa na stoličke, lenže jeho pohľad akoby sa zhmotnil a dotýkal sa ma.

Nemohla som sa dočkať, kedy odtiaľto vypadnem.

„Nie, nie je to vrah,“ obrátila Alicia oči stĺpkom. „Je mŕtvy.“

„To je fakt romantické,“ zamumlala som. „Zabudnite na Bravo, navštívte najbližší cintorín. Najnovšími miláčikmi násťročných báb sú mŕtvoly.“

„Nie, chcem tým povedať, že Nicolas je duch,“ vysvetľovala Alicia. „Lenže to tá dievčina spočiatku netuší. A ide o to, že je jediná, kto ho vidí. Nicolas to pokladá za znamenie, že Angelica je jeho spriaznená duša.“

„Angelica?“ zopakovali sme s Nadine jednohlasne.

Alicia sa na nás otočila. „Čo je na tom čudné?“

„Je to dosť na hrane, nie?“ spýtala sa Nadine. „Nechaj ma hádať. Nicolas o nej vraví, že je jeho anjel…“

Alicia na nás vyplazila jazyk a pokračovala. „Takže ten príbeh je o zakázanej láske. Nemôžu byť spolu, pretože Angelica je živá a Nicolas je duch a nemôžu sa ani dotýkať. Takže sa snažia prísť na to, ako Nick umrel, a celý čas musia bojovať s tou vzájomnou príťažlivosťou.“

„Prečo je tá baba jediná, kto ho vidí?“ spýtala sa Linda.

„Pretože Angelica je výnimočná a jedinečná ako snehová vločka,“ odpovedala som a odtrhla som si kúsok šišky.

Alicia očervenela, takže jej pleť mala zrazu sýty mahagónový nádych. „Sklapni! Len na Nickyho a Angie žiarliš.“

„Páni, tak ty sa už s tými vymyslenými postavami dokonca priatelíš tak veľmi, že im vravíš zdrobneninami?“ spýtal sa Caleb a otriasal sa potláčaným smiechom. „Veď je to len kniha, Alicia. Pokoj.“

Alicia zavrtela hlavou, až si skoro vykĺbila krk. „Pozri, až napíšeš bestseller,“ oborila sa naňho, „môžeš začať ohovárať knižky ostatných.“

„Tak, môže nám svoju knihu predstaviť niekto ďalší?“ Linda si trela koreň nosa a pevne zavrela oči. Hrozilo, že vystupujúca žilka na jej čele čo nevidieť praskne, a tak som sa do toho rýchlo vložila.

„Fajn,“ siahla som za stoličku a vytiahla som z tašky svoju knihu. „Optický klam – ten názov je super – od Harriet Coffman-Frostovej. Je o gigolovi menom Ren, ktorý má smolu a vyhodia ho z domu, takže sa musí nasťahovať k jednej zo svojich klientok. Janice má strach z citov – má nejaký komplex, že nemôže spať s nikým, ku komu niečo cíti, a tak za sex platí. Keď sa postupne začnú spoznávať, všetko sa mení. Ren sa nakoniec do Janice zamiluje a snaží sa ju získať, ale ona sa odtiahne a začne ho ignorovať. Takže Ren nakoniec peniazmi, ktoré si zarobil ako prostitút, začne platiť za jej náklonnosť. Už som skoro na konci, potom vám poviem, ako to dopadlo.“

Alicia znechutene sykla: „To je hnusné.“

„Však?“ uškrnula som sa. „No tie postavy sú aspoň realistické, nie ako ten tvoj dokonalý Nicky.“

„Zas taký dokonalý nie je, keď si nemôže spomenúť, ako umrel,“ poznamenal jeden z kolegov.

„Len pokoj, vážení,“ prerušila nás Linda. S úsmevom sa otočila na Caleba. „A čo ty, ktorú knižku si čítal?“

Caleb sa napriamil a ukázal nám svoju knihu. „Momentku od Orlanda Hutchinsa. Je to o démonickom automate na fotky uprostred pobrežnej promenády v New Jersey. Keď doň vlezie Mark Daniels, blesk foťáku mu dáva podprahové správy, že má zabíjať ľudí, a z automatu vypadnú fotky budúcich obetí. Takže Mark začne bezmyšlienkovito vraždiť, lenže na to príde až po tom, čo sa ho pokúsi zabiť jeho vlastný kamarát, ktorý má tiež fotky z toho automatu. No a v poslednom rámčeku je Markova tvár. Je to šialený začarovaný kruh zla.“

„Páni, to znie dobre,“ naškriabala si Linda niečo do bloku.

„Hej, je v tom dosť krvi a násilia,“ súhlasil Caleb a strelil po mne pohľadom. „Skvelá zábava pre celú rodinu.“

Po ďalších dvadsiatich minútach čitateľských denníkov sme nakoniec ako odporúčanie mesiaca odhlasovali Calebovu knihu. Všetci si s úľavou vydýchli, zdvihli sa a zamierili k dverám. Schmatla som svoju tašku a šla za nimi, pokúšajúc sa ignorovať svrbivý pocit na temene, teplo, rozlievajúce sa mi po koži, a Aliciin nahnevaný pohľad.

Linda zostala v obchode posledná, aby zamkla. Vonku na parkovisku stáli pri jednom z áut dva policajné vozy a sanitka. Okrem áut zamestnancov tu už bolo prázdno.

Nadine sa o mňa oprela. „Čo to má byť?“

„Vôbec netuším.“ Ustúpila som nabok, keď sa okolo nás začali tlačiť naši kolegovia.

Nadine sa od vzrušenia rozšírili zreničky. „Myslíš, že sa tu strieľalo alebo také niečo? Tomuto mestu zúfalo chýba trochu akčnosti.“

V tom mala pravdu, ale nebola som si istá, či som stála práve o takýto druh. Williamsburg je jedno z najnudnejších miest na planéte. Možno nie také nudné ako Mayberry, ale ešte stále dosť ospalé. Je to letovisko, kam v sezóne mieria zástupy turistov, a tak sa väčšina peňazí točí v hoteloch a reštauráciách. Akákoľvek šarvátka je preto pre jeho obyvateľov vďačnou tému rozhovorov na ďalších pár týždňov.

Na tráve na opačnej strane parkoviska sedela skupinka skejtbordistov a pozorovala dianie. Zavalitý policajt ich jedného po druhom vypočúval.

Obzrela som sa na tmavomodré esúvečko, zaparkované neďaleko kníhkupectva. Vodič práve sťahoval okienko, potom vykukol von. „Alicia, poď už!“

„Idem, oci!“

Alicia sa rozbehla a zozadu do mňa strčila. Zjavne si moje poznámky vzala osobne a potrebovala mi to nejako odplatiť.

Spolu s Nadine sme prišli s ňou až k dodávke, kde som sa narovnala a zasalutovala som. „Kapitán Holloway!“

Moje žartíky pána Hollowaya vždy rozosmiali, aj keď sa to zo všetkých síl snažil nedať najavo. Bol to veľmi vážny muž s nakrátko ostrihanými vlasmi na armádny spôsob. „Pohov, vojak!“ odpovedal. „Dnes ste skončili nejako neskoro.“

Alicia sa vydriapala na sedadlo spolujazdca. „Hej, dnes sme mali náš knižný klub. Mrzí ma, že si musel tak dlho čakať.“

„Prečo je tu polícia?“ spýtala sa Nadine skôr, ako som sa stihla kvôli rovnakej otázke nadýchnuť.

Pán Holloway otočil hlavu smerom k blikajúcim svetlám. „Nejaká žena tu na parkovisku dostala infarkt. Tie decká ju našli v bezvedomí v jej aute a najskôr zavolali políciu. Bože, na chvíľu som si myslel, že sa niečo stalo môjmu dievčatku.“

„Oci, nič mi nie je,“ presviedčala ho Alicia. „Ty vždy všetko preháňaš.“

„Hej, mladá, cti otca svojho, jasné?“ pohrozila som jej prstom. „Moja mama tiež vždy takto blázni. To rodičia jednoducho robia.“

Alicia sa zachichotala. „No jasné, ty mamičkin maznáčik.“

Rozpriahla som ruky, ako keby som ju vyzývala na súboj. „Len poď, ty zbabelec.“

„No tak, dámy.“ Pán Holloway si prešiel rukou po líci, zdvihol hlavu a vzdychol. „Vy dve z toho nikdy nevyrastiete, čo?“

„Vaša dcéra má na mňa zlý vplyv,“ bránila som sa.

Pán Holloway sa na mňa prísne pozrel. „A ty na ňu nie?“ Nepočkal na odpoveď a naštartoval. „Hlavne v poriadku dorazte domov – vonku behá dosť bláznov.“

„Rozkaz!“ Šuchtali sme sa s Nadine cez parkovisko a na prste som pohojdávala kľúčikmi od auta. Snažila som sa nenápadne dovidieť až k sanitke bez toho, aby som vyzerala ako zvedavec. Záchranári práve spoza volantu vyťahovali bezvládne telo ženy. Spoznala som ju – bola to tá štíhla červenovláska, na ktorej dnes Caleb trénoval dýchanie z úst do úst. Lenže teraz to vyzeralo, že potrebuje skôr odbornú pomoc.

Linda sa vydala k policajtom a s jedným sa vedľa jeho auta pustila do reči. Potom obaja niekoľko ráz pokývali hlavami a potriasli si ruky, ale z ich hovoru som nič nezistila.

„Na infarkt vyzerá dosť mlado,“ poznamenala som smerom k Nadine.

„Infarkt môžeš mať v akomkoľvek veku. Záleží na človeku,“ odvetila, zatiaľ čo fascinovane pozorovala dianie pred sebou.

Nadine mala zvláštnu náklonnosť k hrôzostrašným veciam, takže niečo takéto bolo pre ňu ako voda na mlyn. Teraz však pod jej obvyklým nezaujatým výrazom bublal neskrývaný hnev. „Ty tú dievčinu poznáš?“ spýtala sa ma.

Vôbec netuším, prečo som povedala nie. Možno sa mi nechcelo uprostred noci podrobovať policajnému výsluchu. Možno to bola len desivá zhoda náhod. Jedno som však vedela jasne: musím sa dostať domov.

„Tak čau zajtra.“ Hodila som tašku na sedadlo spolujazdca.

Nadine mi zamávala a podišla k svojmu autu o dva rady ďalej. Celou silou sa snažila odtrhnúť oči od neďalekej tragédie.

Otočila som sa, aby som nastúpila, keď sa znovu vrátil ten pocit, to elektrizujúce svrbenie na zátylku. Sťažka som preglgla, obrátila sa a nadskočila.

Priamo za mnou stál Caleb a zízal na mňa, akoby čakal, že mu vrátim šišku, ktorú som predtým zhltla. Opätovala som mu pohľad a pomaly som cúvala, kým som nestála medzi ním a dvermi auta. Natiahol ruku k mojej tvári. Skoro som zajačala, ale on len zľahka prešiel palcom po kútiku mojich pier.

„Niečo tu máš.“ Stiahol ruku a prehliadal si šmuhu práškového cukru na svojom prste. „Čau zajtra.“ A odkráčal cez parkovisko k svojmu džípu, akoby ho blikajúce svetlá a to, že jeho priateľku odváža záchranka, nechávali úplne chladným.

Takto by sa nikto k niekomu, s kým sa práve oblizoval, správať nemal, aj keby sa dotyčná osoba bozkávala najhoršie zo všetkých. Keby mal v sebe aspoň kúsok slušnosti, zašiel by za ňou do nemocnice. Pri pohľade na jeho pyšnú chôdzu sa mi dvíhal žalúdok.

Už som tu pracovala rok a pol a za ten čas Caleb vystriedal aspoň dvanásť báb. Nevyzeralo to, že by s tým chcel prestať. Pán Na chodenie do školy som príliš cool bol sukničkár najväčšieho kalibru.

Už som na to nechcela myslieť. Bolo neskoro a nehodlala som zostať na parkovisku posledná. Toto evidentne nebolo najbezpečnejšie miesto pre osamelé dievča.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Poďakovanie

1

2