Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, DOCTOR WHO and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

K-9 was originally created by Bob Baker and Dave Martin.

Copyright © Tommy Donbavand, 2013

Translation © Tomáš Oakland, 2014

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-675-3

ISBN mobi 978-80-7462-686-9

.

Pro Arranu a Sama,

kteří sledují Doktorova dobrodružství se mnou

23. listopadu 1963

Konstábl Reg Cranfield odbočil za roh do Totter’s lane a světlem baterky protínal mlhu. Dnes večer byla obzvlášť hustá – taková ta mlha, o které by jeho tatík, kdyby ještě žil, řekl, že to je „hrachovka“.

A navíc byla dnes zima. Reg se zachumlal do pláště, jak jen to šlo – snad si kluci ze stanice tentokrát vzpomenou a ohřejí mu v konvici teplou vodu. Po noci, jako byla tahle, by mu studený čaj radost neudělal. Ale aspoň byl klid. Všichni byli doma a dívali se na zprávy z Ameriky. Pěkná polízanice, tohleto.

Tuhle pochůzku obyčejně nemíval. Na poslední chvíli si vyměnil směnu s kamarádem, konstáblem Rawlinsem, který prý dostal chřipku. Reg mu to ale nezbaštil. Fred byl vždycky zdravý jak rybička. Za celou tu dobu, co se znali, nedostal nikdy ani rýmu. Seržant Kloff tvrdil, že to má co do činění s tím, co se odehrálo včera v noci: Fred se vrátil na stanici bílý jako stěna a žvanil cosi o „lidech v mlze, kteří tam ale doopravdy nebyli“. S největší pravděpodobností si zřejmě U Růže a koruny dopřál trochu moc zahřejváku. Posledních několik měsíců si šichtu prohodili už několikrát, aby mohl jít Reg navštívit tátu.

Reg se přistihl, že zase myslí na svého otce. Už jsou to dva týdny. Dva týdny, co tiše skonal, sotva půl hodiny po Regově odchodu z domova důchodců, kde ho navštěvoval každý večer. Skoro jako by tatík svou smrt oddaloval, dokud nebyl Reg bezpečně v jedenadevadesátce směrem domů, a až pak vyrazil k bráně nebeské.

Teda ne že by tatík v nějaký posmrtný život kdy věřil. Do kostela chodil pouze na Štědrý večer, a to jen kvůli tomu, že to slíbil Regově matce, než umřela. „Kdyby posmrtný život existoval, věděl bych o tom,“ vtipkoval. „Když ještě tvoje matka žila, nikdy mě nepřestala peskovat, a kdyby mohla, určitě by v tom pokračovala i ze záhrobí.“

Teď šel ovšem tatík dělat mámě společnost, ať už to bylo kamkoliv.

Reg se o jeho smrti nedozvěděl dřív než následující ráno, kdy zatelefonoval ze stanice domů a zeptal se, jakou měl tatík noc. U sebe v bytě telefon neměl, tak se s ním neměli jak spojit. No a teď už nemělo zavedení telefonní linky vůbec smysl.

Kužel světla z jeho baterky přeletěl dřevěná vrata Foremanova smetiště a Reg se zastavil, aby zkontroloval, zda jsou bezpečně uzamčena. Slyšel už něco o výrostcích, kteří se kolem brány dnem i nocí poflakovali. Zatím sice nebyla nahlášena žádná vloupání a nic ani nezmizelo, to ale neznamená, že se smetiště může proměnit v kvartýr pro ty, kteří mají být doma a trávit čas s rodinou. Ne, dokud tu hlídá on.

„Reggie…“

Reg se otočil a zamával baterkou sem a tam jako šermíř fleretem. „Kdo tam?“

„Reggie!“

Reg se otřásl. Tohle nebylo vtipný. Jediný, kdo mu kdy takhle říkal, byl jeho tatík. Ať už to byl kdokoliv, ať si radši připraví sakra dobrou výmluvu.

„Říkám, kdo je tam?“

Pak světlo baterky dopadlo na obličej. Obličej, který pomalu vyrůstal z husté mlhy. Obličej, který vypadal, jako by se vznášel ve vzduchu nezávisle na těle.

„Jsem policejní konstábl Cranfield,“ oznámil. „Identifikujte se!“

„Reggie – to jsem já!“

Regovi se málem podlomila kolena. Musel se volnou rukou opřít o vrata smetiště, aby to zvládl. „Táto?“

Teď už byl obličej zřetelnější, a jak si vánek pohrával s chomáčky mlhy, získával i pevnější rysy. Už nebylo pochyb o tom, že to byl Regův tatík.

„Táto!“ zaskřehotal Reg – najednou mu vyschlo v ústech. „Tati, já… já to…“

„Nechals mě, Reggie.“

„Cože?“

„Tu noc jsi mě nechal. Nechals mě umřít o samotě.“

Regova kolena vypověděla službu, sesunul se na bránu, až visací zámek zařinčel. „Ne…, ty to nechápeš!“

„Byl jsem sám, Reggie. Sám a v bolestech. Nemohl jsem ani zavolat o pomoc.“

„A-ale, táto…,“ blekotal Reg a snažil se ubránit slzám. „Musel jsem stihnout poslední autobus. Vždyť víš, že vždycky jezdím tím posledním, když tě přijdu…, když jsem tě chodil navštěvovat. Vždyť to víš.“

Obličej se stále přibližoval, vyrůstal z mlhy a s každou další vteřinou byl skutečnější a skutečnější.

„Nevíš, jaký to je, Reggie,“ řekl a rysy se mu stáhly do vzteklého úšklebku. „Být opuštěnej vlastní rodinou. Zanechanej napospas těma, o který ses celej život staral!“

„Ale tak to nebylo!“ zavzlykal Reg a slzy mu začaly stékat po tvářích. „Kdybych to věděl, tak bych zůstal. Slibuju!“

„Zůstal, abys mě viděl umřít?“

„Ano. Ne, ne! Chtěl jsem říct, že bych zůstal, abych ti mohl zavolat pomoc!“

„Ale nezůstals, Reggie. Po všem, co jsem pro tebe udělal!“

„Táto, prosím…,“ Regův hlas se proměnil v šepot.

Obličej se najednou mihl směrem k němu, ústa rozevřená a zuby vyceněné. Reg upustil baterku na zem a zakryl si rukama oči: „Ne! NE!“

A to byla ta chvíle, kdy začal obličej zesnulého otce konstábla Rega Cranfielda vřeštět.

Kapitola první

Jak modrá budka pomalu, kousek po kousku, stoupala nad nedozírnou propast vířící se vody, motory TARDIS naříkaly jako utahaný důchodce. Ohromné vlny narážely jedna na druhou, jak bouře nabývala na síle, a chrlily do vzduchu světle zelené bublinky, které cákaly otevřenými dveřmi do ovládací místnosti a přinesly s sebou i matnou vůni avokáda.

V samém srdci vší té vody a pěny trůnil řetěz. Velký, těžký, silný řetěz. Jeden konec byl ovinutý kolem řídicího panelu a odtamtud vedl skrz otevřené dveře až dolů do příboje. Řetěz napjatý jak lano provazochodce. TARDIS si to pomalu šinula vzhůru, až kovové články skřípaly na protest, dokud nepřevzala plnou váhu toho, co měla připevněné na druhém konci řetězu.

„Tak co?“ volal Doktor. Byl promočený a pokrytý mydlinami od hlavy k patě a nohy měl zapřené o konzoli. Klouby mu zbělaly, jak k sobě přitáhl modrou páku a pobídl loď ještě výš.

S rukou stále pevně svírající telefon u jedněch z TARDISiných dveří se Clara obezřetně vyklonila nad vodu a pohlédla dolů na řetěz, jak mizí v pěnivé smaragdové bouři pod nimi. „Zatím furt nic!“ zaječela na něj zpátky. Opatrně se jednou rukou pustila dveří a otřela si oči, protože jí do nich kapala z vlasů voda.

TARDIS byla v tuto chvíli nakloněná asi o 45 stup-

ňů. Stačilo jednou podklouznout a Doktor dobře věděl, že by vyletěl dveřmi a zřítil se do vody, odkud vedl řetěz, dřív než by mohl říct „Alfava Metraxis“. Jednou rukou otočil kolečkem na vedlejším panelu a druhou cvrnkl do několika tlačítek, čímž převedl už tak vřeštící motor na ještě vyšší výkon. „Tak pojď, kočko!“ pobídl TARDIS. „Já vím, že to zvládneš!“

„Dík za poklonu,“ řekla Clara. „Netušila jsem, že se tak zajímáš.“

Rudolící Doktor pustil řízení na dobu dostatečně dlouhou, aby mohl něžně poplácat konzoli. „Odpusť, kočko,“ zašeptal, „měl jsem na mysli tebe –

ne ji. Fakt.“

Řetěz znovu zavrzal pod vahou svého břemene. Doktor po něm nedůvěřivě loupl očima a hlavou mu probleskla myšlenka, zda je na tuhle práci dost silný. Měl tu ještě jeden – slitinu z trpasličí hvězdy na ty opravdu velké prácičky –, ale vynést ho ze skladu by vyžadovalo přítomnost přinejmenším deseti Doktorů a v tuhle chvíli na to nebyl čas.

„Už!“ zvolala Clara. „Vidím loď! Už je skoro na hladině.“

„Bezva!“ zahulákal Doktor. „Tak ještě jednou… naposledy… zatáhneme!“ Zaskřípal zuby a zabouchnul další páku, aby dal motorům ještě více šťávy. „Tak a teď nám v mrazáku všechno roztaje…“

S hlasitým zařinčením sklouzl další kovový článek řetězu přes práh. Dřevo se naštíplo a Clara se musela držet jako o život. Pohodila hlavou, aby jí dlouhé tmavé vlasy nepadaly do očí, a pokropila dveře TARDIS směsí bláta a bublinek. Ten vzor trochu připomínal obrys obličeje. Chvíli na něj hleděla. Vypadal skoro jako…

TARDIS sebou škubla, Clara dopadla na dveře a ramenem ten vzor rozmazala. Znovu se podívala dolů. Pod nohama se jí vzdouvalo a vřelo moře navoněných vln. Bylo bizarní myslet na to, že ani ne před půlhodinou klečela tam dole na pevné, suché zemi.

Náhle reproduktory v řídicím panelu zapraskaly a ozval se hlas. „Doktore! Jste tam? Tady Penny…“

Doktor chtěl nejdřív zapnout mikrofon, ale pak si uvědomil, že potřebuje obě ruce k ovládání TARDIS. S povzdechem se předklonil a přepnul páčku do pozice „zapnuto“ bradou.

„Nazdáááááár, Penny! Tady Doktor, slyším tě jasně a zřetelně. Jak se máte?“

„Naštěstí jsme všichni tady a v pořádku,“ zněla odpověď, „dostali jsme se na palubu Cartera těsně předtím, než přišla povodeň. Museli jsme tam ale nechat hodně věcí z naší výbavy.“

„Výbava je nahraditelná,“ řekl Doktor. „Lidi ne. No, vlastně je jedna planeta, kde jo, ale tam už nesmím. Dlouhá historie. Chtěl jsem reklamovat jeden prodejní vzorek australský letušky bez jejího svolení.“

Pak se TARDIS s náhlým trhnutím narovnala a řetěz povolil.

„Zvládli jsme to!“ zajásala Clara. „Jsou venku!“

Doktor vrátil páčky do původní polohy a pak rychle běžel za svou společnicí. Sledovali, jak se z vody vynořuje osvobozený průzkumný křižník SS Howard Carter a vznáší se jim přede dveřmi. Byla to malá loď krátkého doletu, určená spíš pro přeskakování z planety na planetu než na mezihvězdné lety. Její tříčlenná posádka mávala vděčně na pozdrav zpoza tónovaných skel kokpitu.

Z řídicího panelu se ozval hlas profesorky Penelopy Holroydové. „Zachránil jste nám život, Doktore! Jak vám to budeme moci splatit?“

„Není třeba,“ odpověděl Doktor. „Tohle my děláme pořád.“

„Pro nás to byl normální pracovní den,“ zasmála se Clara.

„No, tak tady aspoň máte skupinu velmi vděčných archeologů.“

„Co loď?“ zeptal se Doktor.

Profesorka Helroydová si odpověď ověřila u kopilota. „Voda dočasně vyřadila jeden z našich motorů, ale jsme schopni znovu ho nastartovat.“

Doktor se usmál. „To je dobře.“

„Přeju bezpečnou cestu!“ zavolala Clara.

„Díky vám bezpečná bude,“ řekla Penny. „Uvolňujeme váš hák…“

Ozval se tupý, dunivý zvuk a klepeta na přídi Howarda Cartera uvolnila těžký řetěz. Doktor vytasil svůj sonický šroubovák a vypálil jednu ránu přes rameno. Knoflík na konzoli se protočil a řetěz se začal navíjet zpátky.

SS Howard Carter, nyní už bez záchranného lana, se líně obrátil, zažehl svůj jediný zbývající booster a zmizel v oblacích jemné mlhy vyplivnuté rozbouřeným mořem. Doktor a Clara zůstali stát ve dveřích a mávali, dokud jim loď nezmizela z dohledu, pak dveře zabouchli a vrhli jeden na druhého zlostný pohled.

„Všechno,“ vyštěkl Doktor, „to byla tvoje vina!“ Strhl ze sebe promočený kabát, hodil si ho přes rameno a odčvachtal zpět ke konzoli.

Clara ho v těsném závěsu následovala. „Jak to myslíš, moje vina?“

Doktor vztekle nabušil do klávesnice řídicího panelu další souřadnice. „Fakt jsem si to tam dole užíval. Ale ne – muselas to prostě všechno zkazit!“

„Já to zkazila?“

„Jo,“ odsekl Doktor, aniž vzhlédl. „Tys to zkazila – a promáčela jsi mi motýlka!“

„Aspoň seš čistej,“ namítla Clara. „Před půl hodinou byls špinavej od hlavy k patě. Oba jsme byli jak čuňata.“

„Tomu se říká archeologie,“ řekl Doktor a otočil se čelem k ní. „Tam se musíš zašpinit. Bez toho to není žádná sranda.“

„No, mně to jako sranda nepřišlo.“

„Všaks nám to taky dala dost jasně najevo, ne?“ Doktor zvedl ruce a začal hýbat prsty, jako kdyby měl na rukou nasazené maňásky.

„Ach, Doktore! Já se nudím a džíny mám celé umolousané!“ promluvila jedna ruka Clařiným hlasem. „Béé búúú!“

„No, tak proč se tedy nevrátíš do TARDIS a nepočkáš, až skončíme?“ řekla „Doktorova“ ruka.

„Nevrátím,“ odpověděla „Clařina“ ruka, „protože ty pak ztratíš jako vždycky pojem o čase a budeš si užívat spoustu legrace beze mě.“

Clara se nasupeně dívala na Doktorovy ruce. „A jedna z těch dvou mám být jako já?“

Doktor zdvihl levačku. „Tahle.“

„Takže ta druhá seš ty?“

„Jo.“

„Má moc malou bradu,“ řekla Clara, seběhla ze schůdků do zadní části místnosti a začala ze sebe svlékat promočené oblečení.

Doktor pohlédl z jedné ruky na druhou, pak je svěsil podél těla. „Stejně, nemuselas všechno zkazit,“ zamumlal a rychle se otočil zády, když si uvědomil, že se Clara převléká. „Nemůžeš to provozovat v šatně?“

„Ne, to nemůžu,“ odpověděla Clara. „Byl to tvůj nápad, mít tu náhradní oblečení pro stav nouze, pamatuješ? A krom toho, když se teď vrátím do šatny, tak bych ti po cestě mohla zkazit ještě něco dalšího.“

„Nebuď sarkastická,“ řekl Doktor trucovitě. Zatáhl za letovou páku a centrální sloup začal stoupat a zase klesat, tentokrát bez toho pracného sípání jako předtím. „Abys věděla, sarkasmus je nejnižší formou humoru – i když při pomyšlení na toho otřesnýho sontaranskýho komika si říkám, že to vlastně jde i hůř.“

„Pořád ale nechápu, co jsem udělala špatně,“ řekla Clara. „Vždyť jsem jenom zmáčkla pár knoflíků.“

„No právě!“

„Nemohla jsem přece vědět, že kvůli těm vykopávkám vypustili celý moře.“

Doktor si odhrnul mokré vlasy z očí a přičichl si k prstům na rukou. „Hrome,“ usmál se. „Voním lehce ovocně!“ Pak ale znovu nasadil svůj přísný výraz. „Proč si myslíš, že se tenhle kus Venofaxu, kde jsme kopali, nazývá Poloostrov oceánu?“

„Já nevím,“ pokrčila Clara rameny. „Myslela jsem, že ho pojmenovali po tom, kdo ho objevil. Nějakej Dave Oceán?“

„Dave Oceán?“ zeptal se Doktor a zdvihl obočí.

„Jak jsem to asi měla vědět? Neřekls mi, že sedím hned vedle ovládání stavidla!“

„Nenapadlo mě, že bych musel,“ řekl Doktor a přelétal prsty sem a tam mezi konzolemi a číselníky řídicího panelu. „Jak jsem měl vědět, že začneš mačkat knoflíky jako splašená?“

„Hledala jsem zásobník na vodu.“

„No, tak jeden takovej se ti teda rozhodně nalézt povedlo.“

„Tak dobrá,“ povzdechla si Clara. „Tak jsem prostě zmáčkla pár špatných knoflíků – ale jak se tam najednou dostaly všechny ty bublinky a vůně avokáda?“

„O to právě jde!“ zvolal Doktor a znovu se přesunul, aby mohl seřídit jeden z číselníků. „To nikdo neví! Venofaxané už vyhynuli. Právě proto věnovala profesorka Holroydová několik měsíců a spoustu peněz na vypouštění moře, aby mohly na dně začít vykopávky a zjistilo se, co se tu vlastně stalo. No a pak jsi přišla ty…“

Clara, teď už převlečená do suchého, se vrátila zpátky k řídicímu panelu a se skříženými pažemi se sesula na sedadlo poblíž schůdků. Chvíli oba mlčeli. Jediným zvukem bylo skřehotavé mručení TARDISiných motorů a občasné cvaknutí přepínače, jak si Doktor dál pohrával se seřizováním. Jakmile se ujistil, že vše běží hladce, popadl náhradní sako ze sedadla naproti a zmizel do horní chodby.

„To byl ten důvod, proč jsem se v tom vůbec chtěl angažovat,“ zavolal zpátky do ovládací místnosti. „Jen na to pomysli: celý svět pokrytý bublinkovou lázní. Není to úchvatné? Už stačí jen najít planetu obydlenou desetimetrovými gumovými kachničkami a dát to dohromady.“

Navzdory nepříliš veselé náladě se musela Clara usmát. „Nezapomeň na obří žínku!“ řekla. „Počítám, že bychom potřebovali nějakou s rozměry plejtváka obrovského.“

Když se Doktor znovu objevil v ovládací místnosti, byl už suchý jako troud. Usmál se na Claru, jeho úsměv ale rychle povadl. „A co se děje teď?“ zeptal se. „Myslel jsem, že se už vracíme do normálu.“

„Vždyť jo,“ řekla Clara. „Aspoň do takového normálu, jaký nám tohle místo dovoluje.“

„Tak proč pláčeš?“

„Cože?“ Clara se dotkla prsty tváře. Byla zmáčená slzami. „Proč pláču? Já vůbec nevím.“

Z ničeho nic došlo na konzoli k výbuchu jisker. Doktor vyskočil a začal rukou rozhánět oblak kouře.

„Co se stalo?“ zvolala Clara.

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Doktor. „Moment – ano mám.“ Přetřel dlaní povrch konzole. Když ji odtáhl, byla mokrá. „Myslím…, mám dojem, že TARDIS taky pláče.“

„To je nesmysl,“ odbyla ho Clara. „To bude mýdlová voda. Asi sem nacákala, když jsi převíjel řetěz.“

Doktor si olízl konečky prstů. „Ba ne,“ řekl. „To bylo avokádo. Tohle je slaný – jak slzy.“ Na chvilku se zamyslel, pak se obrátil na Claru. „Tys TARDIS řekla něco ošklivýho, když jsem se převlíkal?“

„Ne! Jasně že ne.“

„Řeklas jí, že je tlustá?“

„Cože?“

„Protože není tlustá. Prostě je jenom uvnitř větší.“

„A ty seš blázen. To už ale víš, ne?“

„No, jen tak pro nic za nic nepláče.“

„Proč ne?“ domáhala se Clara. „Já taky pláču – ale jí ses nezeptal, jestli mi neřekla, že jsem tlustá já.“

Další sprška jisker je oba přinutila uskočit do bezpečí za řídicí panel. Když se Doktor znovu objevil, zjistil, že odečet před ním skáče sem a tam závratným tempem. „Ne, ne, ne, NE!“ Vyskočil na nohy a začal horečnatě pracovat s kontrolkami.

„Co se děje?“ řekla Clara a vykoukla zpoza rohu konzole.

„TARDISiny slzy zkratují helmický regulátor.“

„To nejsou slzy! Prostě je to jenom srážení nebo něco.“

„Ať je to, co je to, tak nás to odklání z kurzu.“ Doktor použil svůj rukáv na osušení řídicího panelu, ale moc to nepomohlo. „Hahá!“ zvolal, když si povšiml šály, již měla Clara ovázanou kolem krku. Chňapl po ní a chtěl dokončit práci, kterou rukáv

nezvládl.

„Hele!“ protestovala.

„To máš za mýho promáčenýho motýlka.“

Pak se země otřásla s obvyklým zaburácením a řídicí panel ztichl.

„Přistáli jsme,“ řekl Doktor.

„Kde?“ zeptala se Clara. „Kdy?“

„To si nejsem jistý…“ Doktor si pospíšil kolem konzole k obrazovce. Ta mu syčela v ústrety – pouhá šedá masa statické elektřiny. A pak, zprvu nejasně, se z neuspořádaných částic začal ve středu obrazovky tvořit obličej. Obličej, který už dlouhou dobu neviděl.

„Astrid!“

„Astrid?“ zopakovala Clara a spěchala za ním. „Co je to Astrid?“

Doktor rychle vypnul obrazovku a na chvíli se zarazil, aby si uspořádal myšlenky. „Nic to není,“ řekl a otočil se k monitoru zády. „Časové obvody jsou prostě trochu rozviklané, to je vše. Dokud je nespravím, tak nám žádný spolehlivý výklad neposkytnou. A do té doby existuje jen jediný způsob, jak zjistíme, kde a kdy jsme…“

Přiskočil ke schodům a rozrazil dveře. „Bomba! Jsme v nemocnici,“ zvolal. „Pro Doktora jako stvořené.“

Clara vykročila z TARDIS a zavřela za sebou dveře. Usmála se na mladou ženu, která spěchala kolem s kyticí v náručí. „Ty jsou ale pěkné,“ řekla. „Vsadím se, že někomu úplně rozzáří den.“

Žena se na ni podívala nasupeně, jako kdyby ji Clara urazila, a pak s hlavou svěšenou odcupitala pryč.

„Taky mě těšilo,“ zavolala za ní Clara. „Doktore…“

Ale Doktor si to už rázoval dál chodbou a Clara musela uskočit posmrkující zdravotní sestře, aby ho dohnala. „Podívej,“ řekla a ukázala na pamětní desku na zdi za sesternou. „Vítejte v Parklandské pamětní nemocnici. O tomhle místě už jsem někdy slyšela.“

„Fakt?“ řekl Doktor. „Kdy?“

„To si nevzpomínám,“ odpověděla Clara a sledovala zasmušilého portýra, který tlačil ve vozíčku před sebou stejně mrzutě vypadajícího pacienta. „Ale pochybuju, že to znám ze soutěže o nejveselejší nemocnici roku.“

Doktor zvedl ruku, aby portýra zastavil, a sklonil se k muži na vozíčku. „Dobrý den,“ řekl. „Já jsem Doktor. Jak se dneska cítíte?“

„Už jsem se cejtil i líp,“ reptal stařík. „Jako my všichni.“

„Áno, také proto jste zřejmě v nemocnici. Můžu se ještě zeptat, co je tohle za město?“

Stařík se na něj podezřele podíval. „Co je tohle za město?“

„Přesně tak. Je to… zkouška kognitivního poznávání. Chápete, ne? Abychom zjistili, jestli máte všech pět pohromadě. A i kdyby ne, tak to neva. Někteří z nejlepších lidí, co znám, jsou, jak bych to…, trochu jinde. Tak například Isambard Kingdom Brunel. Bláznivý jak kloboučník. Jediný důvod, proč postavil všechny ty mosty, byl, že se bál chodit na úrovni terénu. Říkal, že mu skřítci ohlodávají kotníky.“

Portýr se zamračil. „Jste si jistej, že jste doktor?“

„Naprosto!“ rozzářil se Doktor. „Vlastně…“ Začal si prohledávat kapsy pláště a vytáhl stetoskop, který si promptně zavěsil kolem krku. „Tak – vidíte?“

„Tak mi povězte, co se mnou je!“ domáhal se stařík.

Doktor vytasil sonický šroubovák a rychle přejel starci paprskem po těle. „Ledvinové kameny,“ prohlásil, když se podíval na výsledek. „Doporučuju pít hodně tekutin, a co nevidět budete zdravý jak řípa.“

„Tak vidíte, nic vážného,“ řekla Clara a usmála se na starce svým nejširším úsměvem. „Můžete nám teď, prosím, říct, v jakém městě jsme?“

„Z vás lidí je mi nanic!“ vyštěkl stařec a otočil se k portýrovi. „Dostaňte mě odsud!“

„Mám snad v zubech špenát nebo co?“ zamračila se Clara.

Doktor popadl noviny, které čouhaly mizícímu portýrovi ze zadní kapsy kalhot. „Kéž by se toho dalo tak jednoduše zbavit,“ řekl, když přeletěl pohledem čelní stranu.

„Tak mi řekni, čím to je, že je to tady jak na hlavním nádraží v Morousově.“

„Řekl bych, že to bude tímhle,“ řekl Doktor a předal jí noviny. Byly to Dallaské ranní zprávy.

Z přední stránky hleděla na Claru fotografie člověka, kterého si pamatovala ze svých školních hodin dějepisu. Nad portrétem byl tučný titulek. „Kennedy zastřelen na Dallaské třídě,“ přečetla nahlas a zalapala po dechu. „Ale to znamená…“

„Ano,“ řekl Doktor a ukázal na datum v horní části stránky. „Je 23. listopadu 1963. Jsme v texaském Dallasu – den po atentátu na prezidenta Johna

F. Kennedyho.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

23. listopadu 1963

Kapitola první