Ukážka z elektronickej knihy

.

Copyright © Alice Hoffman, 2014

Translation © Jaroslava Novotná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-664-7

ISBN mobi 978-80-7462-669-2

.

„Slyšel jsem mluvit mluvky řeči o počátku a konci. Ale já nemluvím o počátku a konci.“

Walt Whitman, Píseň o mně

PRVNÍ ČÁST

SVĚT VE SKLENĚNÉ KOULI

MOŽNÁ SI MYSLÍTE, že na světě už nelze objevit nic nového, nějakého nevídaného tvora, kterého ještě nikdo předtím nespatřil, unikátní bytost, hříčku přírody, nad jejíž abnormalitou zůstaneme stát v němém úžasu. Můžu vám s jistotou říci, že takové věci existují – vždyť pod vodou žijí stonozí tvorové velcí jako sloni a z nebe padají kameny, které v jasném vzduchu vzplanou ohnivým žárem. Existují muži tak podivného vzezření, že si musejí zakrývat tvář, aby mohli bez obav chodit po ulici, a ženy, jejichž vzhled je natolik zvláštní, že žijí v místnostech bez zrcadel. Když jsem byla malá, otec mi zakazoval přibližovat se k těmto anomálním tvorům, ačkoliv můj pokojík se nacházel přímo nad sálem našeho Muzea prazvláštních věcí. Dům na Coney Islandu, patřící otci, byl rozdělen na dvě různé části; v jedné půlce jsme bydleli, ve druhé byl předváděcí sál. Takto můj otec nikdy nemusel opouštět to, co na světě miloval nejvíce. K původnímu domu, postavenému v roce 1862, tedy v roce, kdy společnost Coney Island and Brooklyn Railroad začala do našeho města vypravovat první koněspřežky, přistavěl otec velkou místnost a v ní předváděl zázraky přírody, či spíše oběti, kterým platil za to, že ukazovaly před zraky zvědavé veřejnosti své zvláštní vlastnosti a schopnosti, s nimiž se narodily a které vzbuzovaly v ostatních touhu spatřit je i ochotu zaplatit.

Ą

Otec byl vědec i kouzelník a tvrdil, že k poznání naší skutečné podstaty dospěl především díky knihám. Byla jsem ještě dítě, když mi dal přečíst básně Walta Whitmana a také Shakespearova dramata. V dílech těchto velikánů jsem našla moudrost a poučení a díky nim jsem pochopila, že vše, co Bůh stvoří, je velký a jedinečný zázrak. Růže je vrcholem krásy, ale stejně tak i to, co otec ukazoval ve svém muzeu, všechny ty věci pečlivě naaranžované ve velkých skleněných nádobách s formaldehydem. Exponáty, které otec předváděl lidem, byly na celém světě unikátní: tělíčko dokonale vyvinutého dítěte bez očí, nenarozená opičí dvojčata držící se za ruce, trpasličí aligátor bílý jako sníh a s obrovskými čelistmi... Často jsem sedávala na schodech a snažila se zahlédnout alespoň střípek těch divů v našem domě. Věřila jsem, že každého toho úžasného stvoření se dotkla Boží ruka a že každý unikát představuje zázrak lidské existence, hymnus na našeho tvůrce.

Za předváděcím sálem se nacházela malá místnost obložená dřevem, kde měl otec knihy, a kdykoliv jsem musela projít muzeem, aby mi otec z těch knih mohl číst, zavázal mi oči šátkem, abych se nepolekala polic s kuriozitami, které k našim dveřím lákaly zástupy zvědavých návštěvníků, zvláště v letním čase, když se nádherné parky s lavičkami zaplnily lidmi přijíždějícími z Manhattanu v kočárech či na přívozech, na parnících nebo v povozech. Ale šátek byl z lehkého mušelínu, takže když jsem doširoka otevřela oči, bylo skrz látku vidět. A tak jsem přeci jen mohla zahlédnout mnohé z pokladů, které otec celá léta shromažďoval: ruku s osmi prsty, lidskou lebku s rohy, zachovalé pozůstatky šarlatově zbarveného ptáka s dlouhýma nohama, kameny protkané světélkujícími žilkami, které ve tmě zářily jako zlato, jako kdyby se uvnitř kamene skrývala samotná hvězda. Všechny ty zvláštní věci mě fascinovaly: čelist vymřelého slona zvaného mastodont i boty obra, které se našly ve švýcarských horách. A i když mi při pohledu na všechny ty exponáty naskakovala husí kůže, cítila jsem se tu jako doma. A věděla jsem, že život strávený v muzeu není jako životy ostatních. Někdy se mi ve snu zdálo, že se nádoby rozbily a po zemi se roztéká nazelenalá břečka plná soli a formaldehydu, a když jsem se pak z toho hrůzného snu probudila, měla jsem lem noční košilky mokrý. Jak vzdálený je náš skutečný svět od světa snů.

Ą

Matka zemřela na chřipku, když jsem byla ještě úplně malá. Nikdy jsem ji nepoznala, ale za dlouhých nocí, kdy do mých snů vstupovaly strašné, monstrózní nestvůry a já se budila s pláčem v postýlce, jsem tolik toužila mít maminku, která by mě milovala. Moc jsem si přála, aby mi otec zpíval na dobrou noc a opatroval mě jako svůj poklad, jako všechny ty vzácné exponáty ve svém muzeu, za které neváhal platit obrovské částky, ale on měl stále moc práce a na mě nezbýval čas – a já pochopila, že tou nejdůležitější věcí na světě je pro něj jeho životní dílo. Byla jsem poslušná dcera, alespoň do určitého věku. Nesměla jsem si hrát s ostatními dětmi, které by nepochopily, kde bydlím a jak jsem byla vychovaná, ani jsem nemohla sama chodit ulicemi Brooklynu, kde na každém rohu číhali muži na nevinná děvčata, jako jsem já.

Ą

Dávno předtím, než indiáni dali tomuto území jméno Narrioch, zde byla jen holá pláň, sloužící během zim jako pastvina pro dobytek, koně a voly. Holanďané tomu místu říkali Konijn Eylandt, Králičí ostrov, a jeho písečné břehy je pramálo zajímaly. A dnes se podle některých stal Coney Island místem hříchu, stejně jako Sodoma, kde lidé hledají jen zábavu a povyražení. Některé obce, jako Brighton Beach a Manhattan Beach, kde si svá sídla stavějí milionáři, měly své vlastní vlaky s placenými průvodčími, kteří nedovolili, aby se do vagonů dostala chátra. Vlaky pro prostý lid vyjížděly z nádraží u Brooklynského mostu a trvalo přes půl hodiny, než dorazily k obcím na pobřeží. V roce 1908 se začalo s výstavbou podzemní dráhy vedoucí pod řekou East River, která měla umožnit stále větším davům uniknout vražednému vedru letního Manhattanu. Ostrov byl místem velkých protikladů, nabízel jak zkažené oblasti se saloony a vykřičenými domy, sloužícími k pobavení i okrádání mužů, tak ocelové pavilony a mola, kam velký John Philip Sousa přivedl svůj orchestr, aby hrál pod hvězdami. To bylo právě v tom roce, kdy jsem se narodila. Ale především byl Coney Island místem snů, skýtajícím zábavu jako žádné jiné místo: atrakce a horské dráhy popírající zákony přitažlivosti, koncerty pod širým nebem i hazardní hry, taneční sály s tolika elektrickými světly, že všechno zářilo jako v plamenech. Právě tady stával hotel ve tvaru slona, hrdě se zvedající do výše 50 metrů, než vyhořel do základů, právě zde byla vybudována první horská dráha, Switchback Railway, po níž vznikaly další stále komplikovanější a divočejší atrakce.

Největšími zábavními parky byly Steeplechase a Luna Park se svou nejslavnější hvězdou, koněm Kingem, který se vrhal z vysoké plošiny do nádrže s vodou. Na Surf Avenue se právě stavěl Dreamland, park hodný svého jména, který se brzy rozroste po celé ulici a na jehož centrální věž jsme viděli z cestičky v naší zahradě. Po celé délce bulváru Surf Avenue až po ulici Ocean Parkway jste našli stovky dalších lákadel a tolik zábavy, že jsem nechápala, jak je vůbec možné si z té obrovské nabídky vybrat. Pro mě však byly ze všeho nejkrásnější kolotoče s nádherně pomalovanými zvířaty, pocházejícími často z dílen židovských řezbářů z Ukrajiny. Kolotoč El Dorado hned na začátku Dreamlandu, to byl skutečný div světa: Měl tři plošiny nad sebou a na každé se proháněla dřevěná zvířata všeho druhu. Já měla nejradši tygry, ty divoké šelmy se zelenýma očima, z nichž vycházel zvláštní svit, a samozřejmě koně s vlajícími hřívami, kteří vypadali jako opravdoví, a já snila o tom, že kdybych směla na některého nasednout, odjela bych daleko odtud a nikdy se nevrátila.

Všude už byla zavedena elektřina; dráty se proplétaly celým Brooklynem a proměňovaly noc v jasný den. Jak obrovskou má moc, to se mělo ukázat při veřejné popravě slonice Topsy, nebezpečného zvířete, jež usmrtilo několik ošetřovatelů. Provedení tohoto aktu se ujal sám Edison, aby tak dokázal, jak nebezpečný může být druh elektřiny propagované jeho konkurentem Georgem Westinghousem. Jestliže střídavý proud může zabít tlustokožce, jak teprve by mohl ublížit normálnímu člověku? Náhodou jsem zrovna toho dne šla kolem, když jsme se s naší hospodyní Maureen vracely z trhu. Bylo to v lednu a venku pořádně mrzlo, ale na popravu se přišla podívat ohromná spousta lidí a my před sebou uviděly rozrušený dav.

„Nezastavuj se,“ nařídila mi Maureen a rychle mě vlekla pryč. Tenkrát měla na sobě ten vlněný kabát a zelený filcový klobouk, který si pořídila ve věhlasném kloboučnictví na Třiadvacáté ulici na Manhattanu a na kterém si velice zakládala. Vzrušení davu lačnícího po krvi ji zjevně znechutilo. „Kde se v nich bere tolik krutosti, bože, co je to jen za lidi!“

Možná neměla tak úplně pravdu, protože jsem ve tvářích diváků viděla i lítost. Všimla jsem si holčičky sedící se svou maminkou na jedné z laviček. Dívala se na nebohou Topsy a plakala. Jako by za ni držela smutek – truchlící andílek se vzpurnýma očima. Sama jsem se neodvažovala dávat najevo vztek nebo zlobu, ale teď jsem si přála, abych mohla sedět vedle té dívenky, držet ji za ruku a mít ji za svou přítelkyni, byla jsem však přinucena opustit tuto děsivou scénu. Ve skutečnosti jsem nikdy neměla kamarádku svého věku, ačkoliv bych si to tolik přála.

Ale navzdory tomu jsem Brooklyn milovala se vším všudy, to jeho čarovné kouzlo, jímž byl prostoupen. Tohle město mi bylo i školou, neboť ačkoliv povinná docházka platila už od roku 1894, nikdo tento zákon nedodržoval a bylo snadné se veřejnému vzdělávání vyhnout. Například můj otec poslal místní školní radě dopis informující o tom, že jsem postižená, a toto prohlášení bylo přijato bez jakékoli žádosti o důkaz. Mojí školní třídou se tak stal Coney Island – a byla to škola zázraků. Zábavní parky byly vybudovány z lepenky, oceli a elektřiny a jejich záře byla vidět na míle daleko, jako kdyby naše město bylo pohádkovou říší. Jiná dívka by si na mém místě možná z roztrhaných prostěradel vyrobila provazový žebřík nebo by si upletla lano z vlasů, aby mohla utéct oknem a okusit toho kouzelného života na Coney Islandu. Ale vždycky, když mě napadaly takové neposlušné myšlenky, zavírala jsem oči a plísnila sama sebe za to, jak jsem nevděčná. Byla jsem přesvědčena, že moji matku, kdyby byla naživu, by zklamalo, kdybych se nechovala tak, jak mi bylo přikázáno.

Ą

Během sezony zaměstnával otec ve svém muzeu asi tucet živých aktérů. V létě se v našem sále pořádalo několikrát denně odpoledne a večer představení s divy a zázraky, na němž tito lidé předváděli obecenstvu své unikátní vlastnosti. Nesměla jsem se s nimi bavit, ačkoliv bych si tak ráda poslechla vyprávění o jejich osudech a dozvěděla se, jak se ocitli v Brooklynu. Na to jsi ještě malá, říkával mi otec. Děti do deseti let do muzea nesměly, neboť byly snadno ovlivnitelné, a otec do této delikátní skupiny počítal i mě. Vždycky když některý z těch živoucích zázraků prošel kolem mě, jsem měla sklopit víčka, napočítat do padesáti a předstírat, že ta osoba neexistuje. Během let přicházeli a odcházeli, někteří se vraceli na více sezon, jiní zmizeli beze slova rozloučení. Nikdy jsem se neseznámila se siamskými dvojčaty, která si byla podobná jako vejce vejci a jejichž bílá pleť byla protkaná modrými žilkami, nepoznala jsem muže se špičatou hlavou, jenž vždycky mezi jednotlivými výstupy podřimoval, ani ženu, které narostly tak dlouhé vlasy, že si po nich mohla šlapat. Všichni odešli ještě předtím, než jsem dokázala vyslovit první slova. Pamatuji si jen útržky obrazů, ale co si vzpomínám, nikdy ve mně tihle lidé nevzbuzovali děs. Byli jedineční a úžasní – a ohromně stateční tím, že se nebáli odhalit před veřejností svá největší tajemství.

Když jsem byla starší, navzdory otcovým příkazům jsem ráno tajně vyhlížela oknem ven, když otcovi zaměstnanci přicházeli, ozářeni letním světlem, na náš dvůr; často se halili do plášťů od hlavy až k patě, i když bylo teplo, to aby na ně cestou do práce nikdo necivěl, nebo jim dokonce neublížil. Otec je nazýval živoucími zázraky, ale pro okolní svět to byly prostě zrůdy. Skrývali svou podobu, aby se vyhnuli letícím kamenům, aby děti při jejich spatření nekřičely leknutím a hrůzou. V ulicích New Yorku byli považováni za odporné, a protože neexistovaly zákony na jejich ochranu, okolí se k nim často chovalo surově. Doufala jsem, že na naší verandě najdou ve stínu velké hrušně alespoň trochu klidu.

Ą

Otec do této země přišel z Francie. Říkal si profesor Sardie, i když ve skutečnosti se tak nejmenoval. Když jsem se ho ptala na křestní jméno, odbyl mě, že do toho nikomu nic není. Každý má své tajemství, opakoval často, a pokaždé přitom ukázal hlavou na mé ruce v rukavicích.

Věřila jsem tomu, že můj otec je moudrý a nesmírně chytrý člověk, a stejně tak jsem byla přesvědčena, že Brooklyn je místo nikoliv nepodobné nebi, kde se dějí zázraky. Profesor zastával postoje, které by jiným mohly přijít zvláštní, měl svou vlastní filozofii, co se týče zdraví a blaha člověka. Od magie ho odpoutávala věda, již považoval za daleko zázračnější než karetní triky a kouzelnické kejkle. Měl své vlastní důvody, proč se stal sběratelem vzácných a neobvyklých předmětů a proč mu nezáleželo na osobních stránkách našeho života. Věřil, že přejímáme vlastnosti naší stravy, a pečlivě dbal na to, abych každý den měla k jídlu ryby a má konstituce tak mohla vykazovat vlastnosti těchto tvorů. Ryby se staly mým denním chlebem. Koupali jsme se v ledové vodě, neboť to bylo dobré na pleť a vnitřní orgány. Otec si nechal sestrojit dýchací trubici, abych se v naší velké vaně na nožičkách mohla celá ponořit pod vodu, a mé koupele zakrátko trvaly i více než hodinu. Jen jsem se musela pořádně nadechnout a zůstat pod hladinou. Cítila jsem se příjemně v tomto živlu, jako malá vodní víla, a brzy jsem přestávala cítit chlad jako jiní lidé a postupně jsem přivykala teplotám, při kterých by ostatní mrzli na kost.

V létě jsme se s otcem každou noc koupali v moři, vrhali jsme se do vln až do listopadu, kdy voda byla jako led. Několikrát jsme doplavali skoro až do Zátoky mrtvého koně, vzdálené přes pět mil, což byla velká dálka i pro nejzkušenější plavce. Celou zimu jsme pak pravidelně cvičili, abychom si zvýšili kapacitu dechu, a běhali jsme po břehu. „Mimořádné zdraví si žádá mimořádné činy,“ ujišťoval mě otec. Věřil tomu, že běháním si udržíme zdraví a sílu, když bylo příliš chladno na plavání. Každý večer jsme s kůží lesklou potem klusali podél břehu, nevšímali jsme si lidí v čepicích a převlečnících, kteří se nám smáli a posměšně na nás stále dokola pokřikovali: Před čím utíkáte? Před vámi, zavrčel vždycky otec. Nemá cenu tyhle blázny poslouchat, říkal mi.

Někdy sněžilo, ale my běhali navzdory počasí, neboť režim bylo nutno přísně dodržovat. A za těch sněžných nocí jsem schválně zůstávala pozadu a kochala se krásou pláže a břehy pokryté námrazou byly v mých představách zemí posetou diamanty. Milovala jsem ty čarovné večery, kdy obnažený břeh za odlivu zářil bělostným třpytem, a někdy jsem zabíhala až do posněžené vody, i když se dech z mých úst proměňoval v páru stoupající k mléčné obloze. Sníh mi padal na řasy a každá vločka, kterou jsem chytila do dlaně, byla zázračně jiná než ostatní. Celý Brooklyn byl bílý – bílý svět ve skleněné kouli.

Ą

Měla jsem dlouhé černé vlasy, které jsem nosila spletené do copu, a mé vystupování byla klidné a rozvážné. Věděla jsem, kde je mé místo, a byla jsem vděčná za to, že žiju zrovna v Brooklynu, že je to můj domov, právě to město, které tolik miloval sám Whitman. Uměla jsem se kultivovaně vyjadřovat a vypadala jsem starší na svůj věk. Díky mé vážné povaze by jen málokdo uhodl, že mi ještě nebylo deset. Otec po mně chtěl, abych nosila černé šaty, dokonce i v létě. Vyprávěl mi, že v té francouzské vesnici, kde v mládí žil, tak chodí všechny dívky. Myslím, že i matka se tenkrát oblékala do černého, když byla mladá a otec se do ní zamiloval, a možná jsem mu ji těmi černými šaty připomínala. Přitom jsem se však své matce vůbec nepodobala. Prý to byla velká kráska, měla vlasy medové barvy a mírnou povahu. Já byla tmavovlasá a obyčejná. Když jsem se podívala na nevzhledný vysoký kaktus, který otec pěstoval v našem salonu, napadalo mě, že se spíše podobám této rostlině se zdužnatělými stonky, připomínajícími propletené provazy. Otec tvrdil, že jednou za rok vykvete jediným nádherným květem, ale já tuto příležitost vždycky zaspala a moc jsem mu to nevěřila.

Povahou jsem byla uzavřená dívka, ale byla jsem i hodně zvědavá, i když mi bylo stokrát řečeno, že zvědavost může být pro děvče zkázou. Myslela jsem na to, jestli jsem snad tuto jedinou vlastnost nezdědila po své matce. Naše hospodyně, Maureen Higginsová, mi často kladla na srdce, abych si zachovala prostou mysl a na nic se zbytečně nevyptávala a abych se netoulala myšlenkami kdoví kde. Ale ve chvílích, když mi dávala kázání, měla sama takový zvláštní zasněný pohled, což mě vedlo k zamyšlení, že se řídí svými vlastními pravidly. Když mi Maureen časem dovolila, abych jí pomáhala s nákupy, a občas mě pustila samotnou na pochůzky, toulávala jsem se Brooklynem, někdy až k Brighton Beach, vzdálené přes jednu míli. Ráda jsem sedávala v přístavišti a poslouchala řeči rybářů, a vůbec mi nevadilo, že mluví sprostě, protože vyprávěli o svých cestách kolem světa, zatímco já nebyla nikdy dál než na Manhattanu, ačkoliv bylo docela snadné přejít na druhý břeh řeky po Brooklynském mostě nebo po novotou zářícím Williamsburském mostě.

A ačkoliv jsem měla zvídavého ducha, byla jsem poslušná dívka, když došlo na profesorovy příkazy. Otec trval na tom, že musím neustále nosit na rukou rukavice: v létě bílé bavlněné a smetanové z kozinky, když nastalo chladno. Dodržovala jsem tento příkaz a učinila jsem, jak si přál, ačkoliv mě v létě rukavice škrábaly a v zimě mi zase dráždily pokožku a na rukou mi pak zůstávaly červené skvrny. Už od narození jsem totiž měla ruce postižené znetvořením a chápala jsem, že otec nechtěl, abych se setkávala s opovržením, jakého se dostávalo oněm živoucím zázrakům, které zaměstnával.

Ą

Jediným spojením s vnějším světem mi byla naše hospodyně. Maureen. Tato Irka, ani ne třicetiletá, kdysi měla přítele, který jí v záchvatu žárlivého vzteku polil obličej kyselinou sírovou. Ale mně vůbec nevadilo, že její tvář je samá jizva. Maureen dohlížela na mou výchovu už odmalička. Byla mou jedinou společnicí a já ji zbožňovala, i když jsem věděla, že otec o ní smýšlí jako o nevzdělané ženě, se kterou nemá význam hovořit o intelektuálních záležitostech. Vyžadoval, aby nosila šedé šaty a bílou zástěru, uniformu, jež přísluší služebným. Otec platil Maureen bydlení v domku kousek od přístaviště, o kterém se zmiňovala jako o laciné špinavé díře, kde neměly dívky jako já co pohledávat. Nevěděla jsem, kam odcházela poté, co umyla nádobí po večeři, protože si vždycky rychle oblékla plášť a vyklouzla ze dveří, a já neměla odvahu běžet za ní.

Navzdory otcovu mínění byla Maureen chytrá a schopná a často se mnou jednala jako se sobě rovnou. Ráda jsem s ní sedávala na schůdcích vzadu za domem a společně jsme obědvaly. Udělala sendviče s máslem a salátem a jedla je spolu se mnou. Podle mě byla Maureen moc hezká, i když měla ty jizvy na tváři.

Kromě otce byla jediným člověkem, který věděl o mém znetvoření, a pravidelně mi vtírala mezi prsty léčivou směs z aloe a máty, kterou sama připravovala. Byla tak laskavá a rozvážná, a já jí za to byla moc vděčná. „Tímhle mazáním se dá vyléčit skoro všechno,“ říkávala přesvědčivě. „Až na můj obličej.“

Bohužel, elixír mi nijak nepomáhal, přesto jsem si na něj zvykla a používala jej na noc. Maureen kouřila vzadu na dvorku cigarety, ačkoliv jí to otec výslovně zakázal. Tohle mají ve zvyku jen kurvy, říkával. A kromě toho se nesmírně obával požáru, protože jediná jiskra by mohla celé muzeum zapálit a my bychom přišli o všechno. Za letních bouří se postavil na střechu s vědry naplněnými vodou a bedlivě sledoval směr blesků křižujících oblohu. Jeho sbírka byla nenahraditelná. V měsících, kdy bylo muzeum mimo provoz, zakrýval okenní tabulky bílým plátnem, jako by ukládal mumifikované tvory k dlouhému zimnímu odpočinku. V takových okamžicích býval překvapivě milý. „Jestli chceš, protáhnu tě do expozice,“ nabízela mi Maureen občas, ačkoliv si byla dobře vědoma, že dětem mladším deseti let byl vstup do muzea zakázán.

„Já si radši počkám,“ odpovídala jsem na Maureeninu lákavou nabídku, abych porušila otcova přikázání a vstoupila do muzea. Tehdy jsem se ještě nebouřila jako později. Bylo mi devět a tři čtvrtě roku a už to nebude dlouho trvat, než dosáhnu patřičného věku a vysloužím si vstup do muzea. Nosila jsem ty černé šaty a k tomu vysoké kožené boty na knoflíčky a také černé punčochy, které byly z vlny, ale já si nikdy nestěžovala, že mě koušou. Kdyby se mě někdo zeptal, jak bych popsala sama sebe, první slova, co by mě napadla, by určitě byla „dobře vychovaná dívka“. Ale samozřejmě jen málokdo zná v tomto citlivém věku svoji povahu.

„Kdo si počká, ten se dočká.“ Maureenina pleť byla flekatá, jako kdyby slunce dopadalo jen na některá místa. V určitém období dne, například v poledne, když slunce vykouklo mezi mraky, se tak zvláštně rozsvítila, jako by skrz zničenou pleť vyzařovala ven její vnitřní krása. Na moji odpověď se na mě vždycky soucitně podívala a řekla: „Máš strach, že od tatínka dostaneš, viď?“

Ovšem, že jsem se bála. Kolikrát jsem viděla, jak se otec rozzuřil, když některý zaměstnanec přišel pozdě do práce nebo porušil nějaký otcův příkaz, například kouřil doutník na veřejnosti nebo si začal románek s někým z obecenstva. Pamatuji se, jak vzal hůl na jednoho chlapíka z Anglie, který si říkal Kachní král, protože měl místo rukou pahýly podobné křídlům. Otec na toho Krále křičel, aby se už nikdy nevracel, a to jen kvůli podezření, že mu ten pán v pracovní době upíjí z láhve whisky. Bylo to samozřejmě nespravedlivé – a kromě toho měl otec radši rum.

Nemusela jsem naší hospodyni vysvětlovat, proč se zdráhám porušit otcovy příkazy.

„Já vím, ani se ti nedivím,“ vzdychla Maureen. Dech jí voněl mátou a rozmarýnem, bylinkami, které v kuchyni s oblibou používala. „Nejspíš bys za trest musela celou noc běhat po pláži. Proháněl by tě, dokud bys málem nevypustila dech, a možná ani pak by ti neodpustil. Je to seriózní muž a seriózní lidé všechno myslí vážně a mají své zásady. Když se jim vzepřeš, se zlou se potážeš.“

„Myslel to váš přítel vážně?“ odvážila jsem se zeptat. Maureen se na tohle téma nerada bavila.

„Po čertech ano,“ řekla.

Přišlo mi to zábavné, ten výraz po čertech; z jejích úst zněl tak bezprostředně, úplně jako když se bavili chlapi v přístavišti, když nakládali herynky a lufary.

„Jak se jmenoval?“

„Sviňskej neřád,“ odvětila Maureen rozvážně.

To mě rozesmálo.

„Čubčí syn,“ pokračovala a já se zase smála a to jí ještě dodalo. „Ďáblovo plémě.“ Moc se mi líbilo, jak se ušklíbla. „Zplozenec pekla.“

Pak jsme se obě přestaly smát. Pochopila jsem, co tím myslí. Byl to špatný člověk. Vídávala jsem takové muže na Surf Avenue a kolem mola. Grázly a špinavce, takové, před kterými se mladé dívky musely mít na pozoru. Na Coney Islandu jich bylo plno, a všichni věděli, že strážníci raději dělají, že je nevidí. Za pětku jste v ulicích Brooklynu mohli mít, co jste chtěli, a našla se tu děvčata mého věku, která se dala koupit a prodat i za mnohem menší částky. Někteří ti ohavové se přátelsky usmívali, jiní se tvářili jako čerti. Maureen mi říkávala, že nelze soudit knihu podle obálky, ale kdyby mě snad chtěl někdo takový vlákat do postranní uličky, mám rychle utéct, i kdyby mi sliboval hory doly. Kdyby to bylo nutné, radila mi, mám toho chlápka kopnout do kolena nebo do rozkroku, tak si takové individuum udržím od těla.

„Víš, co je to láska?“ zeptala se mě jednoho dne Maureen. Obvykle si hleděla své práce a byla skoupá na slovo, pokud šlo o vážné stránky života. V poslední době ale byla hovornější než jindy. Taková byla možná předtím, než ji poznamenaly ty jizvy.

Zakomíhala jsem nohama a pokrčila rameny. Nevěděla jsem, jestli už jsem dost velká na to, abych mohla hovořit o takových záležitostech. Maureen mi něžně prohrábla dlouhé vlasy a řekla mi to rovnou a bez obalu.

„Láska je to, co vůbec nečekáš.“

Ą

KDYŽ MI BYLO deset, zavolal si mě jednou večer otec k sobě. Narozeniny jsem měla v březnu a nikdy jsem nevěděla, co od tohoto měsíce očekávat. Někdy na moje narozeniny pršelo, jindy se země zahalila do zeleného pláštíku jara. Už se nepamatuji, jaké bylo počasí při této zvláštní příležitosti v roce 1903. Sotva jsem dýchala rozčilením, že mi otec věnuje pozornost, neboť to se stávalo jen vzácně, vezmeme-li v úvahu, jak byl pohlcen svou prací. Někdy celou noc usilovně pracoval dole ve sklepě a do postele se dostal až za svítání. A proto to byla velmi zvláštní událost, že se mi právě teď věnoval. Plaše jsem k němu přistoupila, a on mi pověděl, že jednou nastane ta pravá chvíle, kdy je třeba podělit se o tajemství a vyjevit skutečnou pravdu o zázracích. Můj první vstup do muzea pojal jako slavnostní událost. Vyšli jsme na cestu před dům, abychom mohli vejít do muzea hlavním vchodem, kudy chodili všichni diváci. Otec si oblékl černý plášť s dlouhými šosy, velmi formální, a na hlavě měl vysoký cylindr, který si přivezl z Francie. Měl pronikavé vševidoucí modré oči a bílé vlasy a mluvil s přízvukem. Před vstupními dveřmi zářily koule elektrického světla, které tam otec nechal nainstalovat, a kolem poletovali lišajové, přilákaní jasnou září lamp. Jen stěží jsem odolala nutkání chytit jednoho do dlaní. Měla jsem na sobě černé šaty a šňůru perel, kterou mi zanechala matka. Ty perly jsem opatrovala jako svůj největší poklad, ale teď mi otec přikázal, abych si je sundala. A ještě dodal, že si mám sundat také rukavice, což mě překvapilo. Na své ruce jsem se totiž nerada dívala.

Byla půlnoc a všude kolem vládlo ticho, protože ještě nezačala sezona. V létě se tu celou noc procházely davy lidí, všude plno rámusu a vzduch nabitý vzrušením. Jenže teď byl teprve březen a zástupy návštěvníků hledajících potěšení a zábavu dorazí až na konci května a to bude trvat až do září. Sezona vyvrcholí každoroční slavností Mardi Gras, při níž v bujarém veselí ztrácí mnozí zábrany, takže opět bude nutné povolat policejní jednotky Strong-arm Squad, aby opět zavedly pořádek. Teď zatím přes den pokračovalo v horečném tempu budování Dreamlandu – majitelé stavěli další a další atrakce a expozice, které budou konkurovat všem zábavním parkům na světě, a Dreamland tak bude ještě úžasnější a velkolepější než Luna Park. Na rozdíl od jiných parků, které zejména někteří z bohatších obyvatel ostrova označovali jako vulgární a podbízivé, tento bude nabízet stejně skvělou zábavu jako hlavní evropská města a navíc budou všechny budovy oslnivě bílé, jako by byly postaveny pro anděly. A protože park měl stát na Surf Avenue na západ od nás, otec se právem obával, že nám to zničí podnik. V noci jsme slýchávali řev lvů a tygrů zavřených v klecích, vycvičených k výstupům, při kterých se chovali spíš jako psi a domácí kočky než jako divoká zvířata. Nad hlavami nám přelétala ohromná hejna racků a rybáků, která se zde v této klidné roční době objevovala, a ocelové konstrukce rozestavěných horských drah se ve tmě stříbřitě leskly a mně se zdálo, že se chvějí nedočkavostí z toho, čím se brzy stanou.

Ą

Otec rozhrnul závěs z těžkého švestkově modrého damašku, který visel ve vstupu do Muzea prazvláštních věcí. Řekl, že jsem toho večera jediným hostem, pak se uklonil a pokynul mi, abych překročila práh. Poprvé jsem mohla vstoupit dovnitř. Pravda, dříve se mi párkrát podařilo zahlédnout řady exponátů, když jsem občas nakoukla, ale většinou jsem neviděla nic než nejasné obrysy a sotva bych rozeznala zmiji křovinnou od jedovaté stromové žáby. Dnes večer tedy uvidím všechny ty skleněné nádoby a podivuhodné exponáty v plném světle. Všude byl cítit nasládlý pach kafru. Tak dlouho jsem se na tento den těšila, ale v tuto chvíli jsem div neomdlela napětím a sotva jsem vnímala, co se kolem mě děje.

Otec zaměstnával jednoho muže, který sem pravidelně chodil, aby se postaral o živá zvířata. Často jsem ho pozorovala, jak přijíždí ve dvoukolové drožce a přiváží bedýnky s krmivem pro tajuplné obyvatele muzea. A teď jsem stála přímo uvnitř a přede mnou defilovala společnost těch nejroztodivnějších tvorů: agama předvádějící šarlatově zbarvené hrdlo, obrovská želva připomínající nestvůru z hlubin, červenokrcí kolibříci, kteří mohli vyletovat z klícek přivázáni za šňůrky. A pak, když jsem se dost vynadívala na tu omračující sbírku, jsem uviděla dárek, který mi otec přichystal – stál na čestném místě, převázaný modrou hedvábnou stuhou a ověnčený girlandami: velká skleněná nádrž s vodou. Na dně ležely mušle posbírané z celého světa, od Indického oceánu až po Čínské moře. Otec mi nemusel říkat, co budu představovat, neboť na nádrži se skvěl nápis vyrytý do kaštanového dřeva a ozdobený zlatými plátky, který nechal otec vyhotovit u profesionálního řemeslníka.

LIDSKÁ MOŘSKÁ PANNA

Pod nápisem bylo vyryto ještě jedno slovo, moje jméno: Coralie.

Nebylo třeba dalších pokynů. Pochopila jsem, že celý můj život byl pouhou přípravou na tento jediný okamžik. Aniž by mi musel něco říkat, vyklouzla jsem z bot.

Plavat jsem uměla.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PRVNÍ ČÁST

SVĚT VE SKLENĚNÉ KOULI

BŘEZEN 1911

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST

ČTVRTÁ ČÁST

PÁTÁ ČÁST

ŠESTÁ ČÁST

SEDMÁ ČÁST

OSMÁ ČÁST

DEVÁTÁ ČÁST

DESÁTÁ ČÁST

KNIHY ZE STEJNÉHO SOUDKU