Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L. J. Shen: Bane: Prokletá láska

Vydání první

Copyright © 2018 by L. J. Shen

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2367. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bane vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Letitia Hasser, RBA Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1394-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1395-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

L. J. Shen

BANE

PROKLETÁ LÁSKA

Spoiler: V téhle pohádce princezna zachrání samu sebe.

Pro Tijuanu Turnerovou a Amy Halterovou

Playlist

„Can You Feel My Heart“ – Give Me the Horizon

„If You Can’t Hang“ – Sleeping with Sirens

„Time to Dance“ – Panic! At the Disco

„Roadgame“ – Kavinsky

„Iris“ – Goo Goo Dolls

„Bite My Tongue“ – Meet Me at Six

„My Own Summer“ – Deftones

„Famous Last Words“ – My Chemical Romance

„Hideaway“ – Kyko

Říká se, že každá sněhová vločka je jiná. Každá sněhová vločka je krásná a okouzlující ve své jedinečnosti.

Symbolizuje čistotu.

Ale každá sněhová vločka, která má to štěstí, že dopadne na zem, je předurčena k tomu, aby se ušpinila. Sněhové vločky nám ukazují, že pokud žijeme dostatečně dlouho, tak se nakonec taky ušpiníme.

Ale taky že ani špína nezničí naši krásu.

Prolog

Bane

Tenkrát

Lhář.

Podfukář.

Bezbožný zloděj.

Moje pověst byla jako velká vlna, kterou jsem právě sjížděl. Ta, která nemilosrdně zvalchovala každého kolem mě i každý pokus se mnou vyjebat. Byl jsem známý tím, že jsem hulič, ale mojí skutečnou drogou byla moc. Peníze pro mě nic neznamenaly. Byly hmatatelné, a proto se o ně dalo snadno přijít. Pochopte, bavilo mě pohrávat si s lidmi. Nejspíš proto, že jsem vždycky věděl, jak vyhrát.

Posuň věže do útoku.

Když to bude nutné, vzdej se královny.

Chraň za všech okolností krále.

Nikdy jsem se nenechával rozptýlit, nikdy jsem se nenechával zastrašit a nikdy jsem nežárlil.

Proto si představte ten šok, když jsem zjistil, že zažívám všechno tohle najednou.

Byla to Siréna s černými vlasy, která mě připravila o jízdu na největší vlně, kterou jsem chytil toho léta. O mou vzácnou pozornost. O můj zatracený dech.

Vyklouzla z oceánu na pláž jako soumrak.

Přikrčil jsem se, rozkročil se na surfu a jen zíral. Edie a Beck se zastavili vedle mě a periferním viděním jsem spatřil, jak se vznášejí na svých prknech.

„Tahle patří Emerymu Wallaceovi,“ varovala mě Edie. Zloděj.

„Tahle je nejžhavější mistrovský dílo ve městě,“ zasmál se Beck. Podfukář.

„A co je hlavní, randí jen s prachatýma bastardama.“ Lhář.

Měl jsem všechno, abych přilákal její pozornost.

Její tělo bylo jako skvrna čerstvého sněhu. Bílé, zářivé, jako by z ní vyzařovalo slunce, nikdy neposkvrněné. Její kůže se vzpírala přírodním zákonům, její zadek zase zdravému rozumu, ale byla to slova na jejím krku, která přiměla můj zdravý rozum, aby se vypařil.

Nebyly to její křivky, nebo způsob, jakým se pohupovaly její boky, jako se houpá zakázané jablko, což by vysvětlovalo moji reakci.

Bylo to tetování, kterého jsem si všiml, když předtím plavala kolem mě, slova stékající po zátylku jako šíp.

Můj celý život mi tě slíbil, tys musel, musel přijíti.

Puškin.

Znal jsem jen jednoho člověka, který byl blázen do tohohle ruského básníka, a stejně jako slavný Alexandr Sergejevič byl taky pod drnem.

Moji přátelé začali pádlovat zpátky ke břehu. Já jsem se nedokázal ani pohnout. Cítil jsem se, jako kdyby moje koule vážily tunu. Nevěřil jsem v lásku na první pohled. Možná tak na chtíč, ale to nebylo to slovo, které jsem hledal. Ne. Tahle holka mě zatraceně zaujala.

„Jak se jmenuje?“ Popadl jsem Becka za kotník a přitáhl si ho zpátky. Edie přestala pádlovat a přeměřila si nás pohledem.

„Na tom nezáleží, kámo.“

„Jak. Se. Jmenuje?“ procedil jsem skrz zuby.

„Kámo, je víš, no moc mladá.“

„Nebudu to znovu opakovat.“

Beckův ohryzek poskočil, jak hlasitě polkl. Zatraceně dobře věděl, že neustoupím. Pokud byla zletilá – bylo to v pohodě.

„Jesse Carterová.“

Jesse Carterová byla moje dřív, než mě vůbec poznala.

Dokonce dřív, než jsem ji poznal já.

Než se jí obrátil život vzhůru nohama a její vlastní krví přepsal její osud.

Tohle byla pravda, i když můj prolhaný jazyk by to později nikdy nepřiznal – už tehdy jsem ji chtěl.

Dřív, než se z ní stala práce.

Dřív, než mezi nás vstoupila pravda.

Dřív, než z ní vytryskla všechna tajemství.

Ten den jsem si už nezasurfoval.

Zlomil se mi surf.

Měl jsem vědět, že je to špatné znamení.

Moje srdce se ho totiž chystalo následovat.

A ona odvedla na obyčejnou holku zatraceně dobrou práci, když ho vymazala z povrchu zemského.

Jesse

Tenkrát

V tu noc byl měsíc v úplňku.

Bylo to k smíchu, pokud to teda nebylo k pláči. Jaké šílené klišé, že jo? Plný, kulatý, strašidelně bílý měsíc triumfálně zářil do noci, která vyřezala můj osud, moji identitu i moje břicho hlubokými, zářícími ranami.

Dívala jsem se na to, tak klidná a tichá. Krásné věci byly často tak zbytečné.

Prostě se tam neválej. Zavolej poldy. Zavolej sanitku. Zachraň mě.

Přemýšlela jsem, jestli umřu. Pokud ano, jak dlouho bude Pam trvat, než si povšimne mojí nepřítomnosti. Za jak dlouho ji Darren přesvědčí, že jsem byla vždycky jen přítěž. „Vozkošná,“ utěšoval by ji tím svým šišláním, „ale pozád pzítěž.“

Jak dlouho bude trvat, než s ním bude souhlasit. Jak dlouho předtím, než tyčinka Kit Kat na tátově náhrobku roztaje pod nemilosrdným sluncem?

„Jaká škoda. Taková hodná holka,“ truchlili by. Nic nespojí komunitu tak jako mrtvá puberťačka. Zvlášť ve městě, jako je Todos Santos, kde se lidé s tragédiemi setkávali jenom v novinách a na televizní stanici CNN. Ach ano. To by jim poskytlo námět k hovoru. Zakázaný a lákavý příběh o pádu holky, kterou chtěla být každá puberťačka.

Prozření mě zaplavilo, jako když tryská voda z rozbitého kohoutku. Emeryho, Henryho a Nolana by ani neklepli přes prsty. Veřejně prospěšné práce? O tom jsem si mohla leda tak nechat zdát. Pohoršení veřejnosti dávané najevo zamračením a zrušenou pozvánkou do místního country klubu na příští rok byly rezervovány pro mě. Byla jsem jen obyčejná smrtelnice, která se připletla mezi modrokrevné šlechtice z Todos Santos.

Věděla jsem, že z toho vyváznou. Půjdou na vysokou a budou vymetat párty. Vystudují a budou vyhazovat pitomé čepice do vzduchu. Budou se ženit a mít děti, setkávat se a každoročně podnikat lyžovačky s přáteli. Budou žít. Bože, budou žít. Doháněla mě k šílenství představa, že jejich postavení a peníze je uchrání před spravedlností. Protože pokud by se někdo obtěžoval mě seškrábat ze silnice, ať už s pulzem, nebo bez něj, tak bez ohledu na to, jaká to bude varianta, jsem beztak mrtvá. Mrtvá ve všem podstatném.

Na chvíli jsem pořád byla tou starou dobrou Jesse. Zkusila jsem se na to podívat z té lepší stránky. Počasí bylo hezké na to, že byl únor. Ne moc horko, ne moc zima. Horko pouště, které dopadalo na mé tělo, bylo zmírněné chladem asfaltu pode mnou. Spousta obětí se odrazila zpátky ode dna.

Mohla bych jít studovat na univerzitu do zahraničí. Darren byl expert na to, jak řešit problémy penězi a přimět je, aby zmizely. Mohla bych se znovu objevit na scéně. Zapomenout, že se to stalo. Nepoužívala se k tomu třeba hypnóza? Mohla bych se zeptat Mayry, terapeutky, ke které mě poslali rodiče, když jsem začala trpět nočními můrami. Věda byla mocná. Chcete příklad? Moje čtyřicetiletá máma vypadala díky botoxu na třiadvacet.

Štěrk mě tlačil do nahých zad. Růžová krajková podprsenka a kalhotky ležely roztrhané vedle mě, a i když jsem měla třísla zmrtvělá, tak jsem cítila, že mi něco stéká po stehně. Krev? Sperma? V tuhle chvíli na tom vážně nezáleželo.

Neochvějně jsem zírala na souhvězdí, která visela vysoko na inkoustově černém nebi jako lustr, který se ušklíbá mé srdcervoucí smrtelné existenci.

Musela jsem se pokusit vstát. Zavolat pomoc. Zachránit se. Ale představa, že zkusím vstát a nepovede se mi to, mě paralyzovala víc než samotná bolest. Měla jsem ztuhlé nohy a poraněné kyčelní kosti.

V dálce kvílely sirény.

Pevně jsem sevřela oční víčka. Často jsem na jejich vnitřní straně viděla tvář táty, jako kdyby tam byla trvale vyrytá. Tam pořád žil. V mých snech. Byl skutečnější než žena, kterou tu zanechal. Pam se vždycky pohybovala na okraji mého příběhu, příliš zaujatá vytvářením svých vlastních životních zápletek.

Sirény se blížily. Zněly hlasitěji. Srdce mi kleslo až do žaludku a schoulilo se jako opuštěné štěně.

Ještě pár minut a stanu se předmětem drbů. Varovným příběhem.

Stará dobrá Jesse by brečela. Křičela a všechno řekla policii. Stará dobrá Jesse by se chovala normálně navzdory strašlivým okolnostem. Stará dobrá Jesse by jim přísahala vendetu a udělala by správnou věc. Feministickou věc. Nedovolila by, aby jim to prošlo.

Stará dobrá Jesse by totiž něco cítila.

Sanitka zastavila u obrubníku, dost blízko na to, abych cítila teplo a pach spálených pneumatik. Ničilo mě, že zavolali pomoc potom, co mi to udělali, místo toho, aby mě vydali napospas smrti, jen proto, že věděli, že jim to projde. Vedle mě někdo rozložil nosítka. V duchu jsem si zarecitovala slova, která jsem slyšela jako poslední předtím, než mě nechali ležet v opuštěné uličce, zatímco mi po tváři stékala jedna opuštěná slza.

Můj celý život mi tě slíbil, tys musel, musel přijíti.

„A taky jsi přišla, děvko. Bránila ses statečně.“ Nolan mě kopl do žeber.

Nechala jsem si tenhle verš vytetovat, protože jsem myslela, že Emery je ten, na kterého jsem čekala. Teď mi zátylek hořel. Chtěla jsem si z něj servat kůži a pohodit ji vedle zničeného oblečení.

S bolestivým úsilím jsem pohnula levou rukou, abych si zakryla hrudník, pravou ruku jsem položila na holé břicho, abych schovala slova, která mi tam vyřezali, jako kdybych byla pitomá halloweenská dýně. Donutili mě se dívat, když to dělali. Drželi mi tváře ve svých čistých, hladkých rukou, krk nepřirozeně ohnutý, aby se přizpůsobil bolestivé poloze. Byl to trest za můj neodpustitelný hřích.

To slovo mi zářilo na kůži jako neonový billboard, aby ho celý svět viděl, odsuzoval a mohl se mu smát, a jednotlivá písmena krvácela na moji růžovou značkovou sukni.

Kurva

Stará dobrá Jesse by jim to vysvětlila, vyjednávala by a hádala se.

Stará dobrá Jesse by se pokusila si zachránit tvář.

Stará dobrá Jesse byla ale nadobro mrtvá.

Kapitola první

Bane

Teď

Předpokládám, že většina lidí si myslela, že je mi všechno u prdele.

Lidi i celá ta soutěž popularity mezi bohatými fakany, kteří si šli po krku, protože neměli žádnou osinu v zadku v podobě neschopnosti splácet účty a fungovat jako zodpovědná dospělá osoba.

Byl jsem plážový povaleč, hulič a narkoman – teda drogový dealer ve zkušebce. Nebyl jsem pan Populární, ale lidi se mě báli dost na to, aby se mi klidili z cesty. Stát se podfukářem nebyl zrovna můj plán. Máma nebyla bohatá a táta nikdy nefiguroval v mém životě, takže jsem musel dělat to, co bylo nezbytné, abych přežil v nejbohatším městě v Kalifornii a měl aspoň o trochu víc než základní programy v telce a mražené polotovary k obědu.

A pak tu bylo všechno kolem surfování, ke kterému jsem se dostal, když mi bylo patnáct. To taky něco stálo. Byla to ale jediná věc, na které mi záleželo, no nejspíš po mé máti. Jinak jsem k životu přistupoval dost apaticky. Takže jsem nakonec skončil u drog. Hlavně u trávy.

Bylo to snazší, než si myslíte. Kupte si jednorázové telefony ve Walmartu. Jeden pro každého klienta. Často je měňte. Nikdy neobchodujte s lidmi, o kterých nic nevíte. Nikdy nemluvte o svých průserech. Zůstaňte příjemní a dobře naladění.

Všechno ohledně surfování a střední školy jsem si zaplatil z vlastních kapes právě z dealování, s výjimkou, kdy jsem musel sáhnout hlouběji do kapsy, když jsem potřeboval nový surf. Měl jsem sklon ničit to, co bylo moje.

Tak jsem se dostal až do podmínky, jen tak mimochodem, ale pak jsem přišel na to, že skončit v lochu mě fakt nebere, a radši jsem trochu rozšířil svůj byznys. To se stalo asi před pěti lety, ale nikdy by mě nenapadlo, že budu sedět tady, před nejznámějším chlapem v celém Todos Santos, a řešit… no dobře, byznys. Legální byznys.

„Co se týče tvojí přezdívky.“ Baron Spencer, přezdívaný Vicious každým nešťastníkem, který mu kdy zkřížil cestu, se ušklíbl. Nalil na čtyři prsty whisky Macallan do dvou skleniček a zíral na zlatou tekutinu s takovým obdivem, jaký si obvykle lidi schovávají pro svoje děcka.

Přijel jsem z Todos Santos do Los Angeles, abych se setkal se Spencerem v jeho kanclu. Nedávalo to žádný smysl. Bydleli jsme asi deset minut od sebe. Ale jestli jsem se o bohatých bastardech jednu věc naučil, tak to, že se rádi předvádějí. V celé svojí kráse. Tohle nebylo setkání dvou kámošů, takže jsem musel přijet k němu do kanclu, abych viděl, jak velkou má rohovou kancelář, jaká sexy kočka je jeho asistentka a jak drahou pije whisky.

Pravdou bylo, že by mi bylo putna, i kdybychom se setkali na Marsu, kdyby to znamenalo, že dostanu to, proč jsem sem přijel. Zkřížil jsem pod jeho stolem kotníky, moje nezašněrované kanady o sebe narazily a ignoroval jsem skleničku, kterou ke mně přistrčil přes chromovaný stůl. Dával jsem přednost vodce. A taky jsem dával přednost tomu, abych nebyl na káry, než nasednu na svého harleye. Na rozdíl od pana Spencera jsem neměl osobního řidiče, který by mě vozil, jako kdybych byl beznohý mrzák. Ale nejdřív to podstatné. Na něco se mě ptal.

„Co je s mojí přezdívkou?“ Zamyšleně jsem si pohladil vousy.

Věnoval mi strohé přikývnutí typu nepokoušej se se mnou vyjebat. „Bane je hrozně podobný Viciousovi, nemyslíš?“

Ne, to si teda nemyslím, kreténe.

„Nebyl jsi náhodou tvůrcem hry Defy?“ posunul jsem židli po podlaze, zhoupl se na ní a hlasitě jsem žvýkal skořicovou žvýkačku. Asi bych vám to měl vysvětlit: Defy byla stará dobrá tradice na Střední škole Všech svatých, při které studenti vyzývali ostatní studenty k boji. Tenhle pitomec založil HotHoles, skupinu čtyř kluků, kteří vládli celé škole, jako kdyby patřila jejich rodičům. Ironií bylo, že to zas nebylo tak daleko od pravdy. Předci Barona Spencera postavili polovinu města, včetně naší střední školy, a matka Jaimeho Followhilla byla ředitelkou školy před šesti lety.

Vicious sklonil hlavu a prohlížel si mě. Ten kretén měl přesně ten druh úšklebku, kvůli kterému by ženské sténaly jeho jméno, i kdyby byl na druhé straně světa. Jenže on byl šťastně ženatý s Emilií LeBlancovou Spencerovou a nebyl k mání. Škoda že se Emilia houpala na vlně šťastné zamilovanosti. Vdané ženy, to bylo něco pro mě. Nikdy totiž nechtěly nic víc než pořádný šuk.

„Jo.“

„Dobře, takže jsi dostal přezdívku Vicious potom, co jsi začal tu hru. Já jsem dostal přezdívku Bane, když jsem ji zrušil.“ Vytáhl jsem z kapsy brko. Pochopil jsem, že Vicious v kanclu hulí, protože přecházela v otevřené patio a na jeho psacím stole bylo víc popelníků než per. No, nemusel jsem na to být zrovna Sherlock.

Spencerovi jsem vysvětlil, že jsem byl vyzván k boji, když jsem chodil do prváku. Neznal jsem pravidla, protože jsem měl moc práce s hledáním kreativních způsobů, jak si zaplatit učebnice a školné na soukromé Střední škole Všech svatých. Řekl jsem mu, jak jsem rozbil obědový podnos o hlavu kluka, co se mi pokusil dát pěstí. Jak z toho měl otřes mozku a dostal potupnou přezdívku SpongeBob Ploskolebec. Jak si na mě o dva týdny později počíhal, vyzbrojený šesti kluky ze čtvrťáku a třemi baseballkami. Jak jsem je zmlátil do kuličky, a ještě jim pro jistotu zlámal baseballové pálky. Pak jsem prozradil, jaký průser jsme z toho všichni měli. Ti měkkýši kňučeli, že jsem bojoval moc tvrdě a nedodržoval pravidla. Přezdívka „Bane“ se uchytila, protože ředitelka, paní Followhillová, omylem stiskla loktem tlačítko reproduktoru, když o mně mluvila se studijním poradcem a nazvala mě „prokletím svého života“.

Ředitelka Followhillová využila příležitosti, aby zničila to, co její syn Jaime pomáhal vytvořit.

Napomohlo tomu i to, že se měsíc předtím v jídelně na jedné soukromé škole ve Washingtonu stal masakr jako kdysi v Columbine. Všichni se báli bohatých spratků. Ale byl bych první, kdo by přiznal, že ještě víc se všichni báli mě.

Klidně mi říkejte potěšovač, ale přesto jsem jim dal zatraceně dobré důvody, aby se mi vyhýbali.

Oni mi dali přezdívku, a já jsem si ji nechal, žil jsem podle ní a taky podle ní umřu.

Vidím to tak, že jsem ruský přistěhovalec žijící v jednom z nejbohatších měst ve Státech. Nikdy jsem neměl šanci sem zapadnout. Takže nebylo na škodu, když jsem ještě víc vyčníval z řady.

Vicious se uvolněně opřel o kožený opěradlo a klidně se usmál. Bylo mu fuk, že jsem zničil Defy. Pochyboval jsem, že mu vůbec něco dělá starosti. Byl bohatší než Bůh, oženil se s jednou z nejkrásnějších žen v našem okrese a byl hrdý otec. Vyhrál bitvu, celou válku a překonal každou překážku, která mu kdy stála v cestě. Nepotřeboval si nic dokazovat a uměle se uspokojovat.

On byl samolibý, ale já byl hladový. A hlad je nebezpečný.

„Dobře, Bane. Tak proč jsi tady?“

„Chtěl bych, abys investoval peníze do jednoho mého projektu,“ řekl jsem, potáhl z jointa a podal mu ho. Sotva pohnul hlavou, ale jeho úšklebek se trošku rozšířil a změnil se v podivný úsměv. „Uklidni se, kluku. Nejsme kamarádi. Sotva se známe.“

Vyfoukl jsem kouř nosními dírkami v dlouhém, bílém proudu.

„Jak víš, chystají se zbourat starej hotel na kraji pláže Tobago. Akry půdy budou volný pro komerční využití a všichni si myslí, že tam postaví nákupní centrum. Výběrový řízení poběží do konce roku. Všechny firmy zvenčí, který se ho zúčastní, nevědí, do čeho jdou. Neznaj sociální poměry v Todos Santos a místní dodavatele. Nabízím ti podíl pětadvacet procent z investice v hodnotě šesti milionů do surfovacího parku – který se bude skládat ze surfařské školy, obchodů pro surfaře, obchodů s potravinami a nějakých těch blbostí pro turisty. Náklady na pořízení pozemku a demolici půjdou na můj účet, takže tohle považuj za konečnou nabídku.“

Při téhle dohodě jsem se chystal přijít o hafo peněz, ale musel jsem ke svému návrhu připojit Viciousovo jméno. Jméno Spencer totiž hned udělá můj návrh přijatelnější. Jak si asi dokážete domyslet, neměl jsem zrovna nejlepší pověst.

„Já už mám jedno nákupní centrum v Todos Santos.“ Vicious vyprázdnil skleničku a postavil ji na stůl, zíral na panorama Los Angeles přes otevřené okno od podlahy až ke stropu. „Jediný nákupní centrum v Todos Santos, abych byl přesnej. Proč bych měl pomáhat stavět někomu další?“

„Vlastníš luxusní nákupní centrum. Prada, Armani, Chanel a podobně. Tohle si nemůžou puberťáci ani turisti dovolit. Já se chystám postavit surfovací park. Mícháš jablka s hruškama.“

„Pořád tam budou obchody.“

„Jo, obchody, který souvisej se surfováním. Plážový obchody. Nebudu tvoje konkurence.“

Vicious si nalil druhou skleničku a pohled upíral na zlatou tekutinu.

„Každej, kdo dejchá, je moje konkurence. Takže ty taky. Nikdy na to nezapomeň.“

Upustil jsem z pusy kouř a zkusil jinou taktiku. „Fajn, tak tě možná surfovací park může kousnout do zadku. Když ho nemůžeš porazit, tak proč se k němu nepřipojit?“

„Kdo říká, že tě nemůžu porazit?“ Vicious zkřížil nohy v kotnících na stole. Zíral jsem na čisté podrážky jeho bot. Neměl tušení, s kým jedná. Jistě, slyšel o mně. Bylo by divný, kdyby ne. V pětadvaceti jsem vlastnil nejúspěšnější kavárnu v celém Todos Santos – Café Diem. Nedávno jsem koupil penzion na kraji města. Právě jsem ho přestavoval a snažil se z něj udělat hotel. A navíc jsem vybíral výpalné z každého obchodu na promenádě a dělil se o ně s kamarádem Halem Rourkem půl na půl. Znělo to dobře, ale popravdě jsem víc utrácel, než vydělával, a pro každého jsem byl pořád ten samý poničený zmetek. Jen jsem teď měl víc starostí, se kterými jsem si musel dělat hlavu.

Můj vzestup byl pomalý, stálý a nezastavitelný. Rodina mé mámy byla zámožná, ale právě tak, aby nás poslala do Států, když jsem byl ještě batole, a nechala nás, ať se staráme sami o sebe. Každý cent, který jsem vydělal, byl vykoupený potem, vydíráním a šukáním špatných ženských za dobrou cenu. Někdy i chlapů, když jsem fakt nutně potřeboval hotovost. Každý kontakt, který jsem navázal, patřil do dlouhé řady zakázaných, krátkodobých záležitostí a sexuálních laskavostí z mé strany. To mě zanechalo s míň než čistou pověstí, což mně osobně nevadilo. Nebyl jsem tady, abych žádal o flek.

„Musím přiznat, pane Protsenko, že jsem nahnutej k tomu říct ti ne.“

„A odkud, prosím, tenhle sklon pramení?“

„Tvoje pověst tě předchází.“

„Pověz mi, co se o mně povídá.“

Sundal nohy ze stolu a naklonil se dopředu, hlavu nahnul ke straně, jeho oči byly jako divoká ledová bouře. „Že jsi podfukář, špatný vejce – takový to, co ti způsobí otravu – a zatracenej zloděj.“

Nemělo smysl mu to vyvracet. Říkejte si, že jsem renesanční člověk, ale každou tu položku na seznamu jsem si zasloužil.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Spoiler

Věnování

Playlist

Motto

Prolog

Kapitola první