Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Hříšné dopisy

Vydání první

Copyright © 2019 by Vi Keeland and Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2368. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dirty Letters vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Perfect Pear Creative Covers

Cover photography by Stefanie Renoma

Přebal a vazba © 2020 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1397-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1398-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Vi Keeland

Penelope Ward

HŘÍŠNÉ

DOPISY

Všem, kteří trpí úzkostí.

Nejste v tom sami.

1. kapitola

LUCA

A jé, už je to tu zas.

Nákupní vozík jsem tlačila dál, místo abych zabočila do uličky, jak jsem měla původně v plánu. Po několika krocích jsem si však nemohla pomoct. Zacouvala jsem natolik, abych se schovala za čelo regálů, a vystrčila hlavu, abych viděla, co se děje.

Žena s tou nejdivočejší, nejumělejší rudou barvou vlasů vrátila deodorant na regál a vzala si jiný. Sundala z něj víčko, čichla si, pak si nadzvedla jednu stranu trika, natřela si deodorantem jedno podpaží a poté i druhé. Vrátila víčko na místo, chvíli si prohlížela regál a vybrala si další značku. Zase sňala víčko, čichla si a namazala si obě podpaží. Fascinovaně jsem sledovala, s jakou vážností zkouší šest různých deodorantů, než si zaměstnanec obchodu všiml, co to dělá. Když se oba rozběhli uličkou a křičeli na sebe, řekla jsem si, že je nejvyšší čas zvednout kotvy a dokončit nákup.

Před několika dny jsem viděla, jak nějaký muž ochutnával celá pečená kuřata. Z každého sundal víko, urval jedno stehno, kousl si, vrazil stehno do vnitřku kuřete a víčko zas přiklopil. Když jsem o tom pověděla manažerovi obchodu, jen si povzdechl a křikl na kluka ze skladu, aby došel pro pana Hammonda. Během nákupů ve dvě v noci v supermarketu, který má otevřeno nonstop, člověk narazí na jedinečný typ nakupujících. Patřím mezi ně.

„Jak se dnes máš, Luko?“ zeptala se pokladní Doris, zatímco jsem skládala nákup na pohyblivý pás. V tomhle obchodu pracovala, už když jsem sem před pěti lety začala chodit. Je to moc milá paní. Vím, že má devět vnoučat a desáté na cestě. Přes den je často hlídá, proto si tu bere noční směny. Doris je také jedním z mála lidí, kterým jsem přiznala, proč doopravdy jezdím na nákupy vždycky v noci, a navíc do obchodu vzdáleného šedesát kilometrů od domova.

„Mám se dobře.“ Přeletěla pohledem balení lékořice, dvě balení Pringles a dvě krabice balených brownies. Takové věci obvykle nekupuju, proto jsem vysvětlila: „Balím si na cestu, nejsem těhotná.“

Doris povytáhla obočí. „Tak na cestu? To pro to musíš mít obzvlášť vážný důvod, když se chceš kdovíjak dlouho mačkat v tom svém mrňavém autíčku.“

„Musím vyklidit tátův byt na Manhattanu.“

„Loni zemřel, že?“

Přikývla jsem. „Pořád jsem to odkládala. Raději bych se nechala mučit, než abych vlezla na maličký ostrůvek s osmi a půl miliony lidí. Navíc určitě během cesty zůstanu trčet v dopravních zácpách – děs.“

Doris se zamračila. „Nemůžeš na to někoho najmout?“

Najala jsem. A pak mě pocit viny a můj terapeut doktor Maxwell přiměli udělat to sama. Jenže když jsem myslela na všechny ty lidi v New Yorku, začala jsem mít problémy se spaním, a tak jsem tu společnost najala zas. A pak to zrušila. Znovu. Potom jsem najala jinou společnost, protože jsem se styděla najmout si tutéž firmu potřetí. A pak jsem to znovu zrušila. A tak pořád dokolečka. Nakonec mi došel čas, a no, teď mi nic jiného nezbývá.

„Musím to udělat sama.“

Doris vypadala, že si o mě dělá upřímné starosti. „Zvládneš to? Jestli potřebuješ kamarádku na pomoc, jsem skvělá kopilotka.“

Usmála jsem se. „Díky, Doris. To je od tebe opravdu velkorysé. Ale někoho už jsem si domluvila. Odjíždíme zítra večer, abychom se co nejvíc vyhnuli zácpám.“

Doris mi namarkovala nákup a já zaplatila kartou. Před odchodem jsem se natáhla do vozíku, vytáhla pytlík s třešněmi a balení sušenek s hořkou čokoládou a jako vždycky je položila na konec pokladního pultu.

„Třešně jsou pro tvoje vnoučata. Sušenky před těmi mrňavými nestvůrami schovej.“

Poděkovala mi. „Šťastnou cestu. Moc se těším, až mi budeš o všem vyprávět.“

Jo, já taky. Tohle bude zatraceně zajímavá cesta.

„Kdybyste mě nechala řídit, mohla byste se líp soustředit na relaxování. A třeba si poslechnout některou z těch nahrávek na dýchací techniky, které jsem vám dal.“

Zadívala jsem se na otlučený cadillac doktora Maxwella, který právě parkoval na mé příjezdové cestě. Ten pán by určitě neměl řídit. Spíš byl dokonalým příkladem toho, proč by lidem mělo být od jistého věku odebráno řidičské oprávnění. Relaxování by bylo to poslední, na co bych měla s ním za volantem myšlenky. Navíc věděl, že potřebuju mít pod kontrolou všechno, co jen jde.

Nastartovala jsem a můj spolujezdec s motýlkem si zvedl k očím dalekohled a vykoukl z okna. To, že mi připadalo jako dobrý nápad vyrazit na tuhle cestu se svým současným terapeutem, jen dokazovalo, že potřebuju nového cvokaře.

„Připravený, pane doktore?“

Přikývl, aniž by dalekohled odtáhl od očí „Ještě nikdy jsem ve Velkém jablku nebyl. Nemůžu se dočkat, na jaké ptáky tam narazíme.“

Potřásla jsem hlavou. „Jenom na holuby, pane doktore. Okřídlené krysy. Na ty tam narazíme.“

Vyrazili jsme na sedmihodinovou jízdu z Vermontu na Manhattan. Několik prvních hodin se nic nedělo, až jsme skončili v zácpě. Začala jsem se potit – doslova – a špičky prstů mi začaly mravenčit. Ne. Ne, když řídím. Strach z blížícího se záchvatu paniky je občas horší než samotný záchvat. Srdce mi pokaždé začne bušit a hlava se točit. Někdy jsem během zvlášť těžké epizody zvracela a nechtěla jsem, aby se to stalo na dálnici. Rychle jsem se rozhodla a sjela ke krajnici, abych neměla pocit, že jsem nacpaná mezi nepohybujícími se auty. Zahučení vodorovného bezpečnostního značení probudilo doktora Maxwella ze spánku. Probral se a rychle se chytil madla nade dveřmi.

„Co se stalo? Co se děje?“

„Nic. Jenom jsme se ocitli v zácpě. Rozbušilo se mi srdce a potřebovala jsem odtamtud vypadnout.“

Doktor je jediný člověk na světě, kterému by se po takových slovech ulevilo. Pustil se madla a uklidňujícím hlasem mi poradil: „Uvolněte stisk volantu, Luko.“

Sklopila jsem oči. Klouby jsem měla bílé a kůži na prstech rudou. Poslechla jsem terapeuta, protože i když bych mu nikdy nesvěřila řízení auta, ví, jak odehnat záchvat paniky.

Přikývla jsem a svěřila se: „Zkusila jsem tu techniku dýchání. Nezabrala.“

„Povězte mi, co teď děláte.“

Střelila jsem po něm očima, pak stočila pohled zpátky k silnici, kde jsem jela po odstavném pruhu.

„Co dělám? Řídím.“

„Ne. Povězte mi, co jste byla schopná udělat, když jste ucítila, že se blíží panika.“

„Sjela jsem ze silnice?“ Netušila jsem, kam tím míří.

„Přesně tak. Sjela jste z jedné silnice na jinou, což vám přineslo pocit bezpečí. Přesně to můžete udělat. A také můžete kdykoli zastavit a vystoupit z auta, kdybyste chtěla.“

Přikývla jsem. Měl pravdu. Nešlo ovšem jen o to, že by mi oznamoval zřejmý fakt. Připomínal mi, že mám kontrolu nad situací a že můžu tu kontrolu využít, kdybych potřebovala. Nejhorší na mojí úzkostné poruše je ten neskutečný strach, že někde zůstanu uvězněná. Právě proto nechodím na místa plná lidí, necestuju v dopravní špičce ani hromadnou dopravou, vyhýbám se malým prostorům – a přesto jsem schopná jít po ulici rušného města. Procvičování kontroly nad tím, jak se dostat z určité situace, pomáhá úzkost zmírnit.

„Zhluboka se nadechněte, Luko.“

Nadechla jsem se nosem a vydechla pusou. Na kůži jsem ucítila chlad, který mě po pravdě uklidnil. Při panickém záchvatu mě pokaždé polije pot, obličej mám od něj celý ulepený, protože se mi zvedá tělesná teplota. Chlad znamená, že se moje tělo začíná uklidňovat.

„Povězte mi o tom rande, které jste měla v sobotu večer.“

Věděla jsem, že se mě snaží rozptýlit, zaměřit moji mysl na něco jiného než na ten panický záchvat, který se ke mně kvapem blížil, a vůbec mi to nevadilo.

„Přivedl… svoji matku.“

Doktor svraštil obočí. „Svoji matku?“

„Ano. Na piknikový oběd, který jsem připravila.“ Na první rande chodím vždycky na oběd na piknik bez ohledu na počasí. Díky tomu se můžu vyhnout plným restauracím, a přesto zachovat ležérní atmosféru. Buď to, nebo můj byt, ale poslední muž, kterého jsem pozvala k sobě domů na večeři, předpokládal, že ho zároveň s tím zvu i na sex na prvním rande.

„Proč by proboha vodil svoji matku?“

Pokrčila jsem rameny. „Prý se jí zmínil o našem plánu a ona řekla, že v tom parku ještě nikdy nebyla.“ Tohle mám za to, že se mužům vždycky ještě před první schůzkou přiznám ke svým psychickým problémům – pak na rande dorazí takoví exoti. Nebylo by ale fér, kdybych jim zatajila, proč nemůžu chodit na schůzky jako normální pětadvacetiletá žena. Není překvapení, že kdykoli jsem mužům pověděla o sobě a použila přitom slova jako agorafobie a úzkost, obvykle se rychle vypařili. A proto ten bazén se zbývajícími muži ochotnými se mnou jít na rande potřeboval pořádnou dávku chloru.

Uvědomila jsem si, že mě náš rozhovor rozptýlil a pomohl potlačit blížící se záchvat paniky, proto jsem mu pověděla: „A mimochodem děkuju. Hned je mi mnohem líp. Zastavím tamhle na tom prázdném parkovišti a protáhnu se.“

Doktor se usmál, protože věděl, že mi jóga pomáhá se uklidnit. „Do toho.“

Zbytek cesty uplynul v klidu – když pominu několik objížděk a rozhovor doktora s jeho „kamarádkou“, během nějž měl hlasitost hovoru tak vysoko, že jsem slyšela, jak mu připomíná, aby si doplnil zásobu viagry. Načasovala jsem cestu tak, abychom na Manhattan dorazili v noci a pokud možno se tak vyhnuli dopravním zácpám. Dokonce jsme měli štěstí a našli volné parkovací místo přímo na ulici, protože podzemní garáže pro mě nepřichází v úvahu. Můj spolehlivý doktor se rozhodl přespat v hotelu, který se nachází jen půl bloku od tátova bytu.

„Doktore. Vstávat. Jsme tu.“

Probudil se celý zmatený. Mrzelo mě, že jsem ho musela vytrhnout ze spánku.

„Co? Ehm? Aha. Dobře. Tu. Ano. Dobře.“

Doprovodila jsem ho do hotelu a počkala na ulici, abych si byla jistá, že nemá s ubytováním problémy.

„Díky, že jste jel se mnou, doktore. Zavolejte mi, až ráno budete chtít zajít na snídani. Vím, že už je pozdě, takže jestli nemáte v plánu snídat, můžeme zajít aspoň na oběd.“

Doktor mě poplácal po rameni. „Zavolejte mi, kdykoli budete potřebovat, Luko. A dneska jste si vedla dobře. Opravdu moc dobře. Jsem na vás pyšný.“ Věděla jsem, že to myslí upřímně.

Přestože jsem byla posledních několik hodin jízdy unavená, sotva jsem vstoupila do tátova bytu, najednou jsem si připadala úplně vzhůru. Bylo zvláštní přijít na místo, kde bydlel, aniž by tu teď byl. Zemřel před rokem – ze stavu jeho bytu bych to však vůbec neuhodla. Tátova sousedka paní Casciová sem chodí jednou za pár dní, přinese poštu a stará se, aby to tu nezarostlo pavučinami.

Prošla jsem celý byt a otevřela okna, protože díky čerstvému vzduchu si nepřipadám tak uvězněná. Knihovny stále zdobily zarámované fotografie. Za těch pět let od máminy smrti žádnou z nich nevyměnil za aktuálnější. Zvedla jsem malý stříbrný rámeček s dvěma fotkami. Nalevo jsem byla já, zachycená ve skautské uniformě, napravo jsem seděla tátovi na klíně, nakláněla se dopředu a sfoukávala svíčky na dortu. Bylo mi šest. V širokém slonovinovém rámu byla vystavena svatební fotografie mých rodičů. Objela jsem prstem mámin závoj. Všichni mi říkali, že jsem jí podobná, ale v době dospívání jsem žádnou podobnost neviděla. Teď však bylo zřejmé, že jsem jí snad z oka vypadla. Bylo těžké uvěřit, že jsou oba navěky pryč.

Na malém jídelním stole ležela hromádka pošty. Tátovu poštu jsem si nechala přeposílat k sobě domů, takže tady zůstaly povětšinou katalogy a letáky. Jednou za měsíc mi paní Casciová posílala všechno, co dorazilo, přestože jsem ji ujišťovala, že to není potřeba. Bezmyšlenkovitě jsem prohrábla hromádku. Nečekala jsem, že bych tam našla něco, co by stálo za to si nechat. Pak jsem však narazila na obálku adresovanou mně – tedy, ne mně, ale Luce Ryanové. To jméno jsem už dlouho neslyšela. Když jsem byla ve druhé třídě, moje paní učitelka Ryanová spustila dopisovací program se školou v městečku v Anglii. Z bezpečnostních důvodů jsme nesměli používat svá skutečná příjmení, proto celá třída použila příjmení paní učitelky – a tak vznikla Luca Ryanová.

Mrkla jsem na adresu odesílatele, abych zjistila jeho jméno.

G. Quinn

Panebože. To není možné.

Mrkla jsem na poštovní razítko. Dopis byl poslán z P.O. boxu v Kalifornii, ne z Anglie, jiného Quinna krom Griffina jsem však neznala. A písmo mi připadalo povědomé. Na druhou stranu uplynulo už osm let od doby, kdy jsme si psali naposledy. Proč by se mi teď najednou ozval?

Zvědavě jsem obálku roztrhla a podívala se rovnou na podpis na konci dopisu. Jistě, dopis poslal Griffin. Začala jsem číst.

Milá Luko,

máš ráda skotskou? Pamatuju si, že ses zmínila, že ti pivo nechutná. Nikdy jsme se ale nedostali k tomu, abychom si porovnali vkus na alkohol. Možná se ptáš proč? Připomenu ti to – protože jsi mi před osmi lety přestala odpovídat!

Chtěl jsem ti jenom dát vědět, že jsem kvůli tomu ještě pořád naštvanej. Máma mi často říká, že na křivdy nezapomínám. Já tomu ale říkám pamatovat si fakta. A faktem zůstává, že jsi děsná. Tak, řekl jsem to. Hodně dlouho jsem to držel v sobě.

Nechápej mě špatně – nejsem tebou posedlý. Nemysli si, že sedím celé dny doma a myslím na tebe. Po pravdě už je to pěkných pár měsíců, co jsem na tebe myslel naposled. Ale občas mi tě něco připomene. Třeba když jsem viděl malé dítě, jak jí špalík lékořice, a vybavila ses mi ty. Poznámka na okraj: Zkusil jsem ji znovu jako dospělý a pořád mi chutná jak podrážka od bot, takže možná jenom ty nemáš vkus. Skotská ti nejspíš nechutná.

No nic, stejně ti tenhle dopis nejspíš ani nedorazí. A pokud nějakým zázrakem ano, neodpovíš. Ale jestli si tohle přečteš, měla bys vědět dvě věci.

1. Macallan 1926 za ty prachy stojí. Je vážně jemná.

2. Jsi DĚSNÁ.

Měj se, zrádkyně.

Griffin

To jako fakt?

2. kapitola

LUCA

Jsi děsná.

Jsi děsná.

Jsi děsná.

Od chvíle, kdy jsem ten dopis otevřela, jsem se nedokázala na nic soustředit.

Zatímco jsem balila tátovy věci, myslela jsem na kluka – tedy teď už muže – který mi byl kdysi tak blízký.

Ze vzpomínek mě vytrhla textovka od doktora.

Doktor: Přísahal bych, že jsem před chvílí viděl v Central Parku modřinu.

Modřinu?

Luca: Cože?

Doktor: Sýkoru modřinku. Toho nejkrásnějšího zástupce čeledi sýkorovitých.

Luca: Aha. Pozorování ptáků. Mělo mi to dojít.

Doktor: Je to nemigrující druh s domovinou v Evropě, takže to sýkora být nemohla. Ale pokud to nebyla sýkora, tak co? Naposledy jsem ji viděl v Anglii!

Připadalo mi zvláštní, že se zmínil o Anglii – skoro jako by mi vesmír dával znamení, stejně jako ten dopis od Griffina. Ačkoli technicky vzato to byl dopis z Kalifornie. Vážně jsem si potřebovala vzít pauzu a promluvit si o tom s doktorem. Ještě nikdy jsem s ním o Griffinovi nemluvila.

Luca: Potřebuju si s vámi o něčem promluvit. Mohl byste za mnou přijít?

Doktor: Myslím, že by vám prospělo, kdybyste šla ven.

Povzdechla jsem si. Měl pravdu. Chtěla jsem se ale nejprve ujistit, že není na velmi zalidněném místě.

Luca: Je teď v parku hodně lidí?

Doktor: Ne. Tedy ne tam, kde sedím.

Luca: Dobře. Napíšete mi, kde přesně vás najdu?

Když jsem do Central Parku dorazila, doktor seděl na lavičce u sochy Sokolníka obklopený holuby. Dalekohled měl obrácený k nebi, a když ho sklopil, nadskočil, jako bych ho vylekala.

„Vypadá to, že našli spřízněnou duši,“ zavtipkovala jsem. „Prý se doslechli, že do New Yorku dorazil ten největší milovník ptáků na světě.“

„Kéž by. Ale jen jsem jim hodil chleba. Získat jejich pozornost nedá moc práce. Problém je, že nechápou, že ti ten chleba došel. A pak se najednou ocitneš ve filmu Alfreda Hitchcocka.“ Otočil se ke mně a všiml si mého výrazu. „Co se děje, Luko? Připadáte mi trochu napjatá. Vadí vám být venku?“

„Ne, o to nejde.“

„Stresuje vás balení? Potřebujete pomoct?“

„Ne. Po pravdě mi to jde docela od ruky.“ Opatrně jsem zvedla víčko z kelímku s kávou, kterou jsem si koupila ve stánku za rohem, a pofoukala ji. „Stalo se ale něco jiného.“

„Ano?“

Napila jsem se a přikývla. „Dostala jsem nečekaně dopis od kamaráda, s kterým jsme si roky psali. Jmenuje se Griffin. Dopis byl v hromádce pošty, kterou mi tátova sousedka obvykle přeposílá do Vermontu.“

„Co vás na tom dopisu rozrušilo?“

„Je to první dopis, který mi po mnoha letech poslal, a byl… trochu útočný… výsměšný. V podstatě mi řekl, že jsem děsná. Zabolelo to, protože… má v určitém smyslu pravdu. Nikdy jsem mu pořádně nevysvětlila, proč jsem mu před osmi lety přestala psát.“

Doktor na vteřinu chápavě zavřel oči, jako by moc dobře věděl, kam tím mířím. „Před osmi lety… Ten požár.“

Přikývla jsem.

Před osmi lety se mi změnil život.

V sedmnácti jsem byla úplně normální puberťačka. Každý pátek večer jsem trávila na přeplněných tribunách a dívala se, jak můj přítel, kapitán fotbalového týmu, přihrává na touchdowny, chodila jsem s kamarádkami do obchoďáků a na koncerty. Tehdy jsem ani netušila, co slovo agorafobie znamená. Ničeho na světě jsem se nebála.

Život, jak jsem ho znala, se mi však změnil čtvrtého července v posledním roce střední školy. Mělo to být léto, jak jsem si ho vysnila, místo toho se z něj stala moje noční můra.

S nejlepší kamarádkou Isabellou jsme jely do New Jersey na koncert naší oblíbené kapely The Steel Brothers, když na střechu koncertní haly dopadly rachejtle ohňostroje a celá budova se ocitla v plamenech. Zemřelo přes sto lidí včetně Isabelly. Život mi zachránilo jenom to, že jsem v tu dobu čekala v řadě u stánku s občerstvením, který se nacházel v přízemí budovy, daleko od místa výbuchu.

„No, víte, jak dlouho jsem měla pocit, že si nezasloužím žít, když Izzy musela zemřít,“ pověděla jsem mu. „Kdyby pro ty limonády šla ona, byla by naživu. Tehdy jsem na tom byla psychicky hodně špatně, nechtěla jsem si dovolit těšit se z toho, co mi dřív přinášelo radost. A jednou z těch věcí bylo i dopisování s Griffinem. Bydlel tehdy v Anglii a psali jsme si od druhé třídy – celou dekádu. Během let se z nás stali víc než jen přátelé přes dopisy. Stali se z nás důvěrníci. Když došlo k nehodě… Prostě jsem mu přestala psát, pane doktore. Uzavřela jsem se a neodpovídala mu. Nechala jsem naše přátelství zemřít stejně, jako jsem se sama uvnitř cítila mrtvá.“

Brzy poté jsem se také začala vyhýbat přelidněným místům a během let se můj strach jen zhoršil. Teď v pětadvaceti je seznam mých fobií hodně dlouhý. Jediná dobrá věc na životě asociálního poustevníka je, že trávím nekonečně času o samotě, a tedy mám klid na psaní. Z mého prvního románu, který jsem před lety vydala samonákladem, se stal hit, a než jsem se nadála, pod pseudonymem Ryan Griffin jsem napsala tři prodejně úspěšné thrillery a uzavřela smlouvu se známým nakladatelstvím.

„Neříkala jste, že se ten muž jmenuje Griffin? Není to váš –“

„Ano. V dopisech pro něj jsem se podepisovala Ryanová – bylo to příjmení mojí učitelky. A Griffin je pak odkazem na onoho Griffina.“

To ho zaujalo. „Je to opravdu zajímavé, Luko.“ Už je to dlouho, kdy jsem dala doktorovi nový materiál k dumání a analyzování.

Když se mé knihy začaly prodávat, uvědomila jsem si, že chci změnit nejen svoji kariéru, ale i celý život. Právě tehdy jsem našla doktora Maxwella, který pracoval při důchodu a byl to jediný cvokař, který ve Vermontu nabízel agorafobikům terapii po telefonu. Tehdy jsem netušila, že doktor je ještě zvláštnější než já – což samozřejmě znamenalo, že jsme se postupem času stali nejlepšími přáteli. Vím, že tak by to u doktorů a pacientů být nemělo, ale nám to vyhovovalo. Pomohlo, že moje zahrada lemovaná stromy představuje pro milovníky ptáků samo nebe.

„Když pominu dnešek, kdy naposledy vám Griffin napsal?“ zeptal se.

„Během prvního roku od chvíle, kdy jsem mu přestala odpovídat, mi napsal několikrát, a až pak to vzdal. Byla jsem tehdy otupělá. A když jsem si nakonec uvědomila, co jsem provedla – že jsem si zničila jednu z nejdrahocennějších věcí v životě – příliš jsem se styděla, než abych mu dokázala znovu napsat.“ Povzdechla jsem si a přiznala bolestnou pravdu. „Ztrátou Griffina jsem potrestala sama sebe za to, že jsem přežila ten požár.“

Chvíli hleděl do dálky, zatímco to všechno zpracovával. „No, váš pseudonym je určitě důkaz, že na Griffinovi do určité míry stále lpíte.“

„To určitě. Nikdy jsem na něj nezapomněla. Jen jsem nevěřila, že by se mi ještě někdy ozval. Jsem v šoku. Nedivím se mu, že se na mě zlobí. Z jeho úhlu pohledu si to zasloužím. Neví, co se stalo.“

„Co vám brání mu to teď vysvětlit? Pomohlo by vám, kdybyste mu odpověděla, navíc jste to měla udělat už dávno.“

„Nenávidí mě, doktore.“

„Nenávist určitě necítí. Kdyby ano, neozval by se zničehonic po tolika letech. Očividně na vás pořád myslí. Možná se zlobí, ale ten vztek znamená, že mu na vás pořád záleží.“

Věděla jsem, že na mně Griffinovi kdysi záleželo. I mně na něm hluboce záleželo. Přestat s dopisováním je jedna z věcí, kterých v životě nejvíc lituju. Tedy krom toho, že jsem se na tom koncertu nabídla, že dojdu pro limonádu.

Zatímco jsem vzpomínala na Griffina, uchechtla jsem se. „Byl tak vtipný. Vždycky mi připadalo, že se mu můžu s čímkoli svěřit. Zvláštní ale je, že sice neznal moje pravé jméno, a naopak, ale nejspíš mě tehdy znal lépe než kdokoli jiný. Tedy znal tu holku, kterou jsem bývala.“

„Pořád jste stejná, Luko. Jenom o něco víc…“ Zaváhal.

„Neobvyklá?“

„Ne.“

„Bláznivá?“

„Chtěl jsem říct zranitelná.“

Doktor obrátil pozornost k ptákovi, který přistál na lavičce naproti nám. Okamžitě si zvedl dalekohled k očím. „Kardinál červený!“ Otočil se ke mně. „Víte, co se říká o kardinálech?“

„Copak?“

„Že to jsou poslové od našich milovaných, kteří zemřeli. Možná byste se měla zamyslet nad tím, co se vám tenhle náš malý červený kamarád snaží povědět, Luko.“

V New Yorku jsme zůstali pět dní, než jsme vyrazili na dlouhou cestu zpátky do Vermontu.

Vejít do svého milovaného domu – do svého bezpečného útočiště – v kterém jsem nebyla tak dlouho, mi přineslo tolik potřebnou útěchu.

U místního farmáře jsem si vyzvedla svoje prasátko Hortenzii, protože jsem se s ním domluvila, že mi ji během mojí nepřítomnosti pohlídá. Ptáte se, jak se stalo, že holka, která skoro nevychází z domu, má za mazlíčka prase? No, před několika lety vypukl na farmě kousek od mého domu požár. Doktora napadlo, že by mi pomohlo postavit se strachu tím, že bych na to místo zajela. A tam jsem zjistila, že nezemřela všechna zvířata. Některá tam pořád byla, ustájená v dočasné stodole. Když jsem se zadívala do očí té prasnice, v podstatě jsem tam viděla samu sebe – smutné, osamělé stvoření. I ona nejspíš ztratila nejlepší kamarádku. A tak jsem udělala to, co by udělal každý člověk, který právě našel spřízněnou duši – vzala jsem si ji domů. Od té doby je v podstatě jako moje dítě – pěkně rozmazlená. Jelikož nemám v plánu mít děti, rozhodla jsem se, že se k ní budu chovat jako k vlastnímu potomkovi.

Zatímco jsem se snažila vrátit k zaběhnutému způsobu života, nepřestávala jsem myslet na Griffinův dopis.

Jsi děsná.

Jsi děsná.

Jsi děsná.

Nikdy si nebral servítky, ale po takové době mi to stejně připadalo tvrdé.

Měla jsem pocit, že bych se nad tím měla rozplakat, ale teď už jsem brečet nedokázala. Po pravdě jsme s doktorem často vtipkovali o tom, že jsem doslova neschopná ucedit slzu. Vybízel mě, abych zkusila plakat, abych to ze sebe všechno dostala, nikdy se mi to ale nepovedlo – ne od té nehody. Ani když zemřel táta.

Sešla jsem do sklepa, abych zapátrala po krabici s plastovým víkem, kam jsem si uložila Griffinovy dopisy – všechny jsem si nechala.

Možná kdybych si některé z nich znovu přečetla, pomohlo by mi to rozhodnout se, jestli mu mám odpovědět. Pokud bych na jeho nepříjemný dopis odpověděla, mohlo by to způsobit jen další problémy. Lepší bude nechat to u ledu, aby moje vzpomínky na něj zůstaly veskrze pozitivní. Ale možná že když mu odpovím, budu to v sobě moct konečně uzavřít, i kdyby se mi už nikdy neozval.

Otevřela jsem krabici, zavřela oči a jeden dopis vybrala. Nechtěla jsem ovlivnit osud tím, že bych si vybrala nějaký konkrétní dopis. Prostě jsem si jeden náhodně vylosovala.

Při pohledu na datum v dopisu jsem si uvědomila, že je to jeden z těch starších, kdy nám bylo asi deset.

Milá Luko,

jak ses měla?

Je mi smutno, protože máma s tátou mi pověděli, že se budou rozvádět. Prý to není moje vina.

Jak to šlo na tanečním recitále? Dostala jsi potom kytky, jak jsi chtěla? Poslal bych ti je, kdybych měl peníze. Poslat věci do Ameriky stojí ale hrozně moc peněz.

Napsal jsem ti písničku. Začíná takhle:

Já znám jednu Luku.

Chci jí koupit bazuku.

Ještě není hotová. Hledám, co ještě se rýmuje se jménem Luca.

Měj se dobře, bobře.

Griff

Přitiskla jsem si dopis k hrudi a vybavila si jeho podobu. Někde v té krabici ležela i jediná jeho fotka, kterou mi kdy poslal. Když nám bylo asi dvanáct, porušili jsme neoficiální „pravidla“ a konečně si vyměnili fotky. Vybrala jsem tu, kde jsem byla oblečená na taneční soutěž, měla make-up a boty na step. On mi poslal svoji fotku, na které stál před nějakou budovou v Londýně. V tom věku jsem se zrovna začala zajímat o kluky. Rozhodně mě překvapilo, že je Griffin, se širokým hnědým obočím a tmavými vlasy, vážně docela hezký.

Nikdy nezapomenu, co mi odpověděl, když dostal moji fotku.

Otoč tenhle dopis. Na zadní straně je moje reakce na tvoji fotku.

A když jsem to udělala, přečetla jsem si:

Páni, Luko. Jsi vážně hezká!

Myslím, že jsem se v životě tak nečervenala. Tehdy mě poprvé napadlo, že moje city ke Griffinovi možná nejsou jenom platonické. Samozřejmě jsem si to ale nechala pro sebe, protože vzhledem ke vzdálenosti, která nás dělila, by nás stejně nic nečekalo. Ani jeden jsme neměli peníze, abychom za tím druhým přiletěli. Díky vzdálenosti však pro nás bylo jednodušší se tomu druhému otevřít.

Číst slova toho milého mladšího Griffina a porovnat je s těmi krutými, která mi od něj před týdnem dorazila, bylo těžké. Pořád jsem netušila, jestli se mu mám ozvat, proto jsem vytáhla další dopis.

Tenhle mi soudě podle data poslal, když nám bylo tak patnáct, šestnáct let.

Milá Luko,

povím ti tajemství. Nevěř klukům. Nikdy. Namluvíme ti cokoli, jenom abysme se ti dostali do kalhotek. A potom bude za dvě vteřiny po všem – doslova.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola