Motto:

Sám vesmír tají dech a pokorně mě zkoumá

v tom šeru šálivém, jež řeč tak nebeskou má.

(Josef Palivec)

Copyright © Miloň Čepelka, 2020

Editor, Postface © Josef Pepson Snětivý, 2020

Illustrations © Jiří Hovorka, 2020

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2020

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2020

ISBN 978-80-7475-330-5

Vyvěsím vlajku.

Dnes ráno jsem začal psát

Deník haiku 3.

Usínám, pláču,

probouzím se, poklekám.

Bože, pomoz mi!

Jsem fatalista,

když tvrdím, že náhody

nejsou náhody?

Zničehonic a

horempádem se vrhnout

do moře lásky ...

Neztrácet víru

ve válce ani v míru,

kdo to dokáže?

Hlemýžď v zahradě

pravil s úlevou: Váš dům

bych neunesl.

Příroda prý je

podmínkou pravých haiku.

Ej hájku, hájku!

Člověk je přece

také příroda, a tak

témat habaděj.

Rozhlížejí se,

ve kterém řetězci by

strávili víkend.

Pozhasínejte.

Lepší tma, než dívat se

na tolik blbosti.

Vyrojili se

tmaví mouční moli. Fuj,

nepočítaně!

Zas ke mně chodí

haiku do suterénu

i do poschodí.

Kdybych vás, haiku,

vyplodil na tisíce,

méně je více.

Vlaštovky, sbohem,

vám se nezajídají

ty dlouhé lety?

Sněhové vločky

jako nastrouhaný křen

prosvětlují den.

Ráno nám dupal

u garáže ježek. Chtěl

snad taxi? Kdeže!

Vlašské ořechy

bubnují nám do hlavy

a do střechy.

Gladioly, ach,

mámin poklad veliký.

A což mečíky?

Není nad víno,

pro mě svádivější než

jabko Evino.

Mrknu na kůru

smrků. I mezi hmyzem

jsou okupanti.

Vichřice hněvu,

tak zbytečné, tak marné.

A nebezpečné.

Vzlétl k oblakům,

spatřil Karakum, a už

se držel země.

Kdo se omluví

ptáčkům zpěváčkům za zmar

lesů a polí?

Nic se neděje,

život přece stále je

běh na dlouhou trať.

Protože, Bože,

neumím vstávat z lože,

vstávám z postele.

Hrobařík byl už

stařík. Ač netuším nic

o věku brouků.

Já mám rád rýmy,

vytřepávám je z hlavy

i z kapesníků.

Pod oknem záhon.

Kvetou floxy. Okolo

jen paradoxy.

Byl skvělý stavař,

jeho vzdušné zámky jsou

k nepřekonání.

Když mi bylo pět,

viděl jsem polární zář.

Dnes znovu pláču.

Jen o pár kroků

minuli se na cestě,

jež pak skončila.

Jak žít? Můj Bože,

je to tak jednoduché:

Jen se rozhodnout.

Ubližoval jsem,

i když bezděčně. Všem se

marně omlouvám.

Můj druhý děda

už jen seděl a mlčel.

Dnes mu rozumím.

Napsat tak román

s názvem Mé pinožení.

Pro výstrahu všem.

Ozvěno, věno,

které jsme obdrželi,

je prohýřeno.

Laviny hrozí

tam i tam. Spouštějí je

lidi, ne bozi.

Želíme dnů, jež

proleželi jsme marně

a bez náhrady?

Požár. Siréna

střídavě klesá, stoupá,

jako za války.

Písnička zpívá,

že příroda je krásná.

Jenže i vraždí.

Země se škvaří.

Kdopak asi pečínku

má v kalendáři?

Mraky na nebi

zničehožnic snad vyschly.

Jsem z vody. Vyschnu?

Zdravím vás, sovy,

když prý jste ty symboly

moudrosti. Kdo ví?

Měl navštívenku

Pastýř štěnic, ale to

byl spíš pseudonym.

Díval se teskně

na rum, jejž píval z vázy:

Můj anděl zkázy.

Když mají sabat

iluze, zavři oči,

ani se nehni.

Mrak sopečného

prachu se nerozptýlí,

vládne-li nám lež.

Je tady někdo?

Trosky našich rodišť se

drolí a bolí.

Na cestě pírko.

Překročit? Zvednout? Minout?

Jak léta plynou ...

Jírovec kaštan

střásá plody jelenům

do nepohody.

Zaposlouchej se,

oceň mou vytrvalost,

řekl červotoč.

Nevěřte, věřte,

na tom nesejde. Mezi

zemí a nebem ...

Andělé strážní,

veselí, vážní. V tísni

pomocní, přísní.

Sakura v květu.

Sama Panna Maria

přítomna je tu.

Jemné tajemné

linky, záhadně jdoucí

od písma k číslům.

Nebo opačně

od čísel k Písmu. K tomu

snad Zjevenému.

Zázrak nečekej,

ale sám ho připravuj

oddanou vírou.

Soudruzi rudí,

co vás to k nenávisti

tak mocně pudí?

Rozpomeňte se,

jak se zlato pronese.

Noste spíše sny.

Devětadvacet

dnů měl letošní únor.

Je to dar, či trest?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Deník haiku 3