Stephen King

SVĚDECTVÍ

Copyright © 1978 by Stephen King

New Material Copyright © 1990 by Stephen King

This translation published by arrangement with Doubleday,

an imprint of The Knopf Doubleday Group,

a division of Penguin Random House, LLC.

Translation © David Záleský a Tomáš Zábranský, 1995

Original English title: THE STAND

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-271-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-272-3 (mobi)

Tabby

té tajemné skříňce plné zázraků

AUTOROVA POZNÁMKA

Svědectví je fikce, což je ostatně z děje jasné. Mnohá z míst skutečně existují – například Ogunquit v Maine, Las Vegas v Nevadě a Boulder v Coloradu –, u nich jsem si ponechal právo měnit je, jakkoliv to uznám za vhodné, bude-li to v souladu se záměrem knihy. Doufám, že ti čtenáři, kteří žijí na zmíněných reálných místech, která se vyskytují v této knize, nebudou příliš pohoršeni mou „nebetyčnou drzostí“ – abych citoval Dorothy Sayersovou, která podobné postupy rovněž hojně využívá.

Jiná místa, jako Arnette v Texasu a Shoyo v Arkansasu, jsou stejně fiktivní jako děj sám.

Zvláště děkuji Russelu Dorrovi (P.A.) a Dr. Richardu Hermanovi, pracovníkům Bridgton Family Medical Center, kteří odpovídali na mé otázky o povaze chřipky a její zvláštní schopnosti mutace a ochotně mi zodpověděli mnoho dalších dotazů. Dále musím poděkovat Suzan Artz Manningové z Castine, která byla lektorkou původního rukopisu.

Poděkování patří i Billymu Thompsonovi a Betty Praskerové, díky nimž tato kniha vznikla.

S. K.

DVOUDÍLNÁ PŘEDMLUVA (K AMERICKÉMU VYDÁNÍ)

ČÁST 1: PŘEČTĚTE PŘED ZAKOUPENÍM

Je pár věcí, které je o této verzi románu Svědectví třeba vědět dřív, než odejdete z knihkupectví. Doufám jen, že jste si tento odstavec nalistovali včas – snad stojíte u písmene K v oddělení beletrie, ostatní vybrané knihy pod paží a tyhle stránky otevřené. Jinými slovy, doufám, že máte bankovky ještě pěkně v peněžence. Jo? Fajn a díky. Slibuji, že budu stručný.

Za prvé: Tohle není nový román. Pokud jste po něm sáhli s pocitem, že je, upozorňuji na to včas, dokud jste v bezpečné vzdálenosti od pokladny, díky níž by se peníze přesunuly z vaší kapsy do mé. Svědectví původně vyšlo už před víc než deseti lety.

Za druhé: Toto není zbrusu nová, zcela odlišná verze románu. Nevyskytují se tu staré postavy, jednající jinak než dřív, ani se tu neobjevuje nový přístup vypravěče, který by Vás, věrné čtenáře, vedl zcela jiným směrem.

Tato verze je rozšířením původního románu. Jak už jsem řekl, nenajdete tu známé postavy, chovající se nějak zvlášť odlišně, zjistíte ale, že téměř všechny postavy v této – původní – verzi knihy dělají víc věcí, a kdybych si nemyslel, že některé z nich jsou zajímavé – snad dokonce ledacos objasňují – nikdy bych s tímto projektem nesouhlasil.

Pokud tohle není přesně to, co chcete, knihu si nekupujte. Pokud jste si ji už koupili, doufám, že jste si nechali účet. Váš knihkupec jej bude chtít a pak vám zvýší kredit nebo vám peníze vrátí v hotovosti.

Pokud rozšíření je to, co chcete, zvu vás, abyste se mnou pokročili o kousek dál. Musím vám toho hodně říct, a myslím, že se nám bude líp mluvit za rohem.

Ve tmě.

ČÁST 2: PŘEČTĚTE PO ZAKOUPENÍ

Tohle vlastně není ani tak předmluva jako spíš vysvětlení, proč nová verze Svědectví vůbec existuje. Na začátečníka to byl dost dlouhý román, a tato rozšířená verze bude některými – snad mnohými – označena za libůstku autora, jehož knihy byly dost úspěšné, aby si ji mohl dovolit. Doufám tedy, že to tak nebude, byl bych ale pěkný hlupák, kdybych nevěděl, že ta hrozba existuje.

Zda ta kniha byla příliš dlouhá jen pro začátečníka, nebo zda je taková i teď, je problém, který bude muset vyřešit sám čtenář. Chtěl jsem si jen vyhradit tento nevelký prostor k tomu, abych řekl, že zveřejňuji Svědectví v původní verzi ne proto, abych tím posloužil sobě nebo nějakému čtenáři, ale abych posloužil čtenářům, kteří mě o to žádali. Neudělal bych to, kdybych si nemyslel, že úseky, které jsem pro první zveřejněnou verzi knihy z rukopisu vyřadil, příběh obohacovaly. A byl bych lhář, kdybych nepřiznal, že jsem zvědavý, jaká bude odezva.

Ušetřím vás toho, jak bylo Svědectví napsáno. Řetězec myšlenek, z něhož vzniká román, jen zřídkakdy zajímá někoho jiného než začínající romanopisce. Ti mívají sklon si myslet, že k napsání komerčně úspěšného románu existuje „tajný recept“. Není to pravda. Dostanete nápad; v jistém okamžiku ho přebije jiný; spojíte je oba nebo přidáte další; objeví se pár postav (zpočátku obvykle spíš stínů); v autorově mozku se vynoří možné zakončení (ačkoliv, když se ke konci dostane, je jen zřídkakdy podobný tomu, který jej původně napadl); v tomtéž okamžiku si sedá k papíru a peru, psacímu stroji nebo počítači. Když se mě ptají: „Jak píšeš?“, jednoznačně odpovídám: „Slovo za slovem“ a stejně jednoznačně ta odpověď nebývá přijata. Jenže tak to je. Zdá se to příliš jednoduché, než aby to byla pravda, jenže – podívejte na Velkou čínskou zeď: kámen po kameni. Toť vše. Kámen po kameni. Slyšel jsem ale, že ta kráva je vidět z kosmických lodí bez dalekohledu.

Pro ty čtenáře, které to zajímá, je ta historie popsána v Danse Macabre, neuspořádaném, ale jinak celkem přijatelném průvodci hororovým žánrem, který vyšel v roce 1981. Nedělám tím této knize reklamu, jen říkám, že zajímá-li vás ten příběh, je tam, i když jen proto, aby ilustroval úplně jinou věc.

Co se týče knihy ve vaší ruce, důležité je, že pro konečnou podobu konceptu prvně vydané knihy bylo oproti původnímu rukopisu vypuštěno přes čtyři sta stran. Důvod nebyl redakční; kdyby tomu tak bylo, nechal bych tu knihu žít a zemřít tak, jak byla původně vydána.

Zásahy byly učiněny na příkaz účtárny. Sečetli náklady, porovnali je s průměrným prodejem mých předchozích čtyř vázaných knih a rozhodli, že cena 12.95 $ je tak akorát to, co trh snese. Zeptali se mě, jestli budu stříhat sám, nebo jestli bych radši, aby to udělali v redakci. Neochotně jsem svolil s tím, že se chirurgické práce ujmu. Myslím, že se mi to povedlo celkem obstojně – zvlášť na spisovatele, který je znovu a znovu obviňován z toho, že jeho počítač trpí průjmem. Je tam jen jedna část – Popeláčova cesta napříč zemí, z Indiany do Las Vegas –, o níž si myslím, že v upravené verzi skutečně chybí, že tam měla zůstat.

Mohli byste se zeptat: „Pokud je tam celý příběh, tak o co jde? Není to přece jen rozmar?“ Doufám, že ne; pokud ano, pak jsem většinu svého života promrhal. Myslím, že v opravdu dobrých příbězích je celek daleko hodnotnější než souhrn jeho částí. Kdyby tomu tak nebylo, byla by tohle zcela přijatelná verze „Jeníčka a Mařenky“:

Jeníček a Mařenka byly dvě děti, které měly hodného tatíčka a hodnou mamičku. Hodná mamička umřela a tatíček si vzal mrchu. Mrcha se chtěla dětí zbavit, aby sama mohla utrácet víc peněz. Přinutila svého slabošského zblblého manžílka, aby vzal Jeníčka a Mařenku do lesa a tam je zabil. Tatíček se nad svými dětmi na poslední chvíli slitoval a nechal je jít, aby mohly v lese umřít hlady, místo aby je rychle a milosrdně podříznul. Jak tak bloudily po lese, našly děti chaloupku z perníku. Ta patřila čarodějnici, která jela v kanibalismu. Zavřela je a řekla jim, že až budou chutné a tlusté, tak je sní. Ale děti na ni vyzrály. Jeníček ji šoupnul do její vlastní pece. Děti našly i její poklad a nejspíš musely najít i mapu – aspoň myslím, protože nakonec došly zpět domů. Když se tam dostaly, tatíček mrchu vykopnul, a jestli neumřeli, žijí spolu dodnes. Konec.

Nevím, jak vy, ale já myslím, že tahle verze je horší. Příběh tam je, ale ne elegantní. Vypadá jak cadillac bez chromovaných dílů a s lakem seškrábaným až na plech. Nějaký děj to má, ale, rozumějte, není to ono.

Nevrátil jsem tam všech těch čtyři sta stran; po těch předchozích úpravách by to už ani nešlo. Některé z nich jsem nechal na zemi, když jsem odcházel s osekanou verzí románu z operačního sálu, a už tam zůstaly. Jiné, jako Frannin střet s matkou na samém počátku knihy, podle mě dodávají románu prostor a bohatost, které já – jako čtenář – mám rád. Abych se ještě vrátil k „Jeníčkovi a Mařence“: možná si vzpomínáte, že macecha chtěla od manžela, aby jí přinesl srdce dětí na důkaz, že nešťastný dřevorubec provedl, co mu přikázala. Ten muž předvedl matný záblesk inteligence, když jí přinesl srdce králíků. Nebo si vezměte pověstné značky z chlebových drobků, které za sebou Jeníček nechával, aby spolu se sestrou našli cestu zpět. Přemýšlivý chlapec! Když se ale snažil po značkách jít, zjistil, že drobky sezobali ptáci. Žádný z těchto úseků není pro děj zcela zásadní, v jistém smyslu ale dělají děj dějem – jsou to velké a kouzelné kvádry vypravěčství. Mění to, co mohlo být těžkopádnou robotou, v příběh, který už sto let čtenáře děsí a přitahuje.

Myslím, že nic z toho, co jsem přidal, není tak dobré jako Jeníčkovy značky, vždycky mi ale bylo líto, že nikdo krom mne a pár zasvěcenců v Doubleday nepoznal maniaka, který si říkal Prcek… nebo nebyl svědkem toho, co se mu stalo u tunelu, který je kontrapunktem přes půl kontinentu vzdáleného Lincolnova tunelu v New Yorku, ve kterém zažily jiné dvě postavy nemilou příhodu.

A tak tady je Svědectví, milý Věrný čtenáři, tak, jak s ním původně chtěl autor vjet do autosalonu. Je na něm všechen chrom – ať už je to k lepšímu, nebo horšímu. A poslední důvod k vydání této verze je ten nejprostší. I když to nikdy nebyl můj nejoblíbenější román, je jedním z těch, které mají mí čtenáři nejradši. Když s nimi mluvím (což činím tak zřídka, jak to jen jde), vždycky mluví o Svědectví. Diskutují o postavách, jako by si mysleli, že jsou skutečné, a často se ptají: „Co se stalo tomu a tomu?“ … stejně jako v dopisech, které od nich znovu a znovu dostávám.

Nevyhnutelně bývám i dotazován, zda z toho někdy bude film. Odpověď tedy zní: pravděpodobně ano. Bude dobrý? Nevím. Ať dobré či špatné, filmy téměř vždycky poněkud umenšují prostor pro fantazii (samozřejmě jsou i výjimky; okamžitě se mi vybavuje Čaroděj ze země Oz). Na diskusních večerech padá nespočet návrhů. Vždycky jsem si myslel, že Roberta Flagga by výborně ztvárnil Robert Duvall, slyšel jsem už ale jména Clinta Eastwooda, Bruce Derna a Christophera Walkena. Všechna znějí dobře, právě jako tvrzení, že výborným Larrym Underwoodem by byl Bruce Springsteen, kdyby někdy zkusil hrát ve filmu (soudě podle jeho videoklipů by to zvládl určitě moc dobře… i když já sám bych si vybral Marshalla Crenshawa). Nakonec si ale myslím, že pro Stua, Larryho, Glenna, Frannie, Ralpha, Toma Cullena, Lloyda i onoho temného kumpána bude nejlepší, když zůstane jen a jen na čtenáři, aby si je zviditelnil čočkami své představivosti, svěžím a věčně proměnlivým způsobem, který neumí napodobit žádná kamera. Filmy jsou koneckonců jen iluzí pohybu, složeného ze stovek nebo tisíců fotografií. Jen fotografií. Zato představivost se pohybuje ve vlastních přílivových vlnách. Filmy, dokonce i ty nejlepší, literaturu znehybňují – nikdo, kdo viděl Přelet nad kukaččím hnízdem a četl Keseyho román, se neubrání tomu vidět v Randlu Patrickovi McMurphym obličej Jacka Nicholsona. To nemusí být nutně na závadu… je to ale omezující. To, co dělá dobré vyprávění dobrým, je jeho neomezenost a proměnlivost; dobré vyprávění patří každému jednotlivému čtenáři a každému jinak.

Ostatně, píšu jen ze dvou důvodů: abych udělal radost sobě a abych udělal radost ostatním. A – co se tohoto dlouhého příběhu temné víry týče – doufám, že se mi povedlo oboje.

24. října 1989

Venku hoří ulice

v tanci smrti

mezi snem a skutečností

a básníci

už nic nepíšou

stojí stranou a nechají všechno plynout

a ve výhni noci

si najdou svoji chvilku

a zkusí říct svůj upřímný názor

jenže je to semele

Nezemřou, zůstanou zranění

Dnes v noci v džungli

– Bruce Springsteen

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

AUTOROVA POZNÁMKA

DVOUDÍLNÁ PŘEDMLUVA (K AMERICKÉMU VYDÁNÍ)