Volker Kutscher

Marlow

Originální název: Marlow,

vydáno u Piper Verlag GmbH, München/Berlin, Germany 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2018 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Tomáš Butala, 2020

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9562-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9563-0 (mobi)

I am quite sure that I have no race prejudices, and I think I have no colour prejudices nor caste prejudices nor creed prejudices. All that I care to know is that a man is a human being – that is enough for me; he can’t be any worse.

MARK TWAIN

JINÝ PŘÍBĚH

Marlow, velkovévodství Meklenbursko-Zvěřínsko

Neděle 28. července 1918

Statek neleží příliš daleko od města. Od Marlowa, malého, ospalého hnízda v Meklenbursku, které si smí říkat město jen proto, že před stovkami let, z důvodů, jež už si nikdo nepamatuje, obdrželo městská práva. Moře není vzdálené, ale většina obyvatel Marlowa ho nikdy neviděla, jen málo jich vůbec kdy vytáhlo paty za hranice městečka. To až později válka rozehnala muže do všech světových stran. Ovšem i z vojáků, které město Marlow obětovalo světové válce, viděli moře jen nemnozí, drtivá většina z nich byla železničními vagóny odvezena na frontu, přímo do bahna zákopů, v nichž pak také skoro všichni pochcípali.

Z tohoto úhlu pohledu jsi měl štěstí: třebaže ses narodil v Marlowě, dostal ses pryč, prožil jsi velkou část svého mládí na opačném konci světa, dobu potom ve Švýcarsku, na internátě a na univerzitě. Potom si přišla válka i pro tebe, ale přežils ji, zatím, ačkoliv na východní frontě, kam tě to zaválo, se umírá úplně stejně jako na západě.

A teď to byla právě válka, co tě přivedlo zpátky. Tvá zdravotnická kompanie byla z fronty stažena do rezervního lazaretu Pasewalk. Ne v Meklenbursku, ale v Pomořansku, ovšem dost blízko na to, aby se k tobě dostaly ty řeči. O čínské děvce v Marlowě a jejím bastardovi. A že ji Bůh ve své spravedlivosti potrestal zlou nemocí. Ten příběh tě vyburcoval hned, jak jsi ho poprvé uslyšel, a když ses dál vyptával, ale nedokázal zjistit nic přesnějšího, věděl jsi, že tam musíš jet. Do Marlowa. Na Altendorf.

Přijedeš na statek až za tmy. Zaparkuješ před hlavní budovou a vystoupíš z automobilu. Zatímco čekáš, až někdo zareaguje na tvé klepání, přehlížíš dvůr, který ti byl v prvních letech života domovem a který jsi už nikdy nechtěl spatřit. Stejně tak, jako jsi nechtěl znovu spatřit tu zemi navazující na pobřeží. Osud ale na takové plány nedbá. A válka ještě míň.

Slyšíš kroky, potom ve dveřích stojí starý Engelke s lucernou v ruce a mžourá na pozdního návštěvníka. Engelke, jediný, kdo zůstal statku Altendorf vždycky věrný i v letech, kdy pán pobýval ve městě Čching-tao v kolonii Ťiao-čou.

Výraz starého muže je nečitelný, pouze nepatrné zachvění obočí ti prozradí, že tě musel poznat, ovšem nedá se říct, jestli tím vyjadřuje úlek, překvapení, nebo něco úplně jiného.

V první chvíli si myslíš, že Engelke dveře zase okamžitě přibouchne. Pak ale otevře ústa.

„Mladý pane! To je překvapení! Vůbec jsem nevěděl, že jste…“

„Je tady?“

„Koho myslíte?“

„Ona tu je, mám pravdu? On ji přivezl z Čching-tao! Vím to.“

„Měl byste si promluvit s panem otcem, mladý pane, já…“

Protlačíš se do haly kolem starce, který se tě marně snaží zadržet.

„Řekni mi, kde je, Engelke! Zaveď mě k ní!“

„Tady není, pane, tady ne.“

Engelke tě táhne za rukáv pryč z haly, vyjdete z domu. Venku ze dveří starý sluha pokyne lampou přes dvůr, jako by mu to bylo trapné.

To snad není pravda. Otec ji přivezl do Německa, ale nenechá ji bydlet v panském domě. Ani teď, když je nemocná. Vezmeš od starocha lucernu a kráčíš k čeledníkům, které se ve stínu panského domu krčí jako plaché děti. Ještě než dojdeš k prvnímu domku, prořízne noc nelidský, vysoký výkřik. Na okamžik zkameníš, pak o to víc přidáš do kroku, běžíš přes dvůr k malému domku, z něhož se ten výkřik ozval, a vtrhneš bez klepání dovnitř.

Leží v ložnici ve světle petrolejové lampy.

Vedle lůžka sedí její syn, o kterém jsi už slyšel, ale nikdy ho neviděl, a drží ji za ruku. Když vejdeš do místnosti, zvedne hlavu. Její obličej se leskne potem a je zbrázděn bolestí. Člověk by nevěřil, že jí je sotva pětatřicet, tak strhané jsou její rysy, tak hluboko se jí vrásky zarývají do pleti. A přesto vším tím utrpením prosvítá její krása.

„To jsi ty,“ řekne a zní to, jako by nevěřila svým očím. Její němčina je bezchybná, bez jakéhokoliv přízvuku, to tě udivovalo už dřív. Současně se jí nikdy nepodařilo naučit tě alespoň trochu slušně mandarínsky, ačkoliv to byl její hlavní úkol.

Myslel sis, že už ji nikdy neuvidíš, ale nikdy jsi na ni nezapomněl.

„Čchen-Lu,“ řekneš a vezmeš ji za ruku. „Co je s tebou? Jsi nemocná.“

„Promiň. Ale někdy to tolik bolí!“

Na její zpocené tváři zrůzněné bolestí se skutečně objeví úsměv. Podívá se na chlapce.

„Jdi spát, Kuen-Yao,“ řekne. „Tento pán je dobrý přítel.“

Chlapec si tě prohlíží se směsicí nedůvěry a náklonnosti. Jeho neproniknutelnýma černýma očima prokmitne slabý záchvěv naděje. Potom vstane a odejde z místnosti.

„Tvůj syn?“ Přikývne.

„Hezký chlapec.“

„Že?“ Usměje se. „Ach, Magnusi! Mám o něj starost. Kdo se o něj postará, až tady nebudu? Je mu teprve jedenáct.“

„Nemluv tak.“

„Doktor Erichsen říká, že se to nedá vyléčit. Je to v játrech. Prorůstá to všude.“

Nedáš na sobě znát úlek. „Proč tu doktor není?“ ptáš se. „Jaké léky ti dává?“

Její pohled se stočí k nočnímu stolku. Vedle sklenice s vodou tam leží skleněná tuba aspirinu.

„Tohle je vtip! Potřebuješ silné léky na bolest.“

„Ach, ono už stejně nic nepomůže.“ Zase se usměje.

„Jsem tak ráda, že jsi tady. Myslela jsem, že už tě neuvidím.“

Vezmeš ji za ruku. „Jsem lékař,“ řekneš. „Tedy, ještě ne úplně. Šikovatel zdravotníků, studium musí počkat, když vlast volá. Ale vím, co ti pomůže. Já… Počkej!“

Jdeš ven k autu. Ve tvojí lékařské brašně, kterou vozíš všude s sebou, musí být ještě jedna ampulka. Nejdůležitější prostředek, který ve válce máte. Když se vrátíš do ložnice, vidíš, že zase trpí dalším návalem bolesti a jen s vynaložením všech sil potlačuje výkřik. Pospícháš s natahováním injekce. Její kůže je tak tenká a průsvitná, že nemusíš žílu vůbec hledat. Úplně vidíš, jak se jí morfium rozlévá tělem a tiší bolest. Zatnuté svaly se uvolňují, napětí z její tváře mizí.

„Všechno bude zase dobré,“ říkáš, třebaže víš, že to není pravda.

Přikývne. Třebaže ví, že lžeš.

Její rysy jsou stále pokojnější, její úsměv je tak přirozený, že by si člověk myslel, že je na cestě k uzdravení. To ona ale není. Jenom přestala cítit bolest.

Víc pro ni udělat nemůžeš. Nikdo už pro ni víc udělat nemůže. A doktor Erichsen, ten mastičkář, jí odepřel dokonce i tohle. Možná jen proto, že mu nikdo nechce zaplatit. Aspirin! To je směšné! Ten pes by klidně nechal Čchen-Lu bídně a bolestivě pojít.

Hladíš ji po čele a zůstáváš sedět u postele, dokud neupadne do spánku. Než odejdeš z domu, jdeš se ještě podívat na chlapce. Ten také hluboce spí. O kolik spánku je ta nemoc oba oloupila?

Odneseš lékařskou brašnu zpátky do auta a jdeš k panskému domu. Tentokrát neklepeš, otevřeš těžké dveře a jdeš dovnitř, lucerna ti svítí na cestu. Otce najdeš v salónu s nohama na stole, zatímco mu Engelke právě dolévá víno.

„Magnusi,“ řekne a posadí se rovně, „přece jenom jdeš také za mnou! Už jsem si myslel, že je pro tebe ta malá děvka důležitější než vlastní otec.“

Zamyslíš se, jestli byl otec vždycky tak cynický a zahořklý, nebo jestli z něj toho nesnášenlivého mizeru, který tu teď před tebou sedí, udělala až smrt jeho ženy jen několik měsíců po vašem příjezdu do Číny. Naposledy jsi ho viděl přibližně před deseti lety. V kolonii, v přístavu města Čching-tao. Friedrich Larsen ani nezamával, když jeho nejstarší syn nastupoval na palubu parníku, který ho měl odvézt zpátky do Evropy a na internát, daleko od veškerého pokušení, daleko od mladé ženy, do níž se šestnáctiletý chlapec zamiloval až po uši.

Otec je možná skutečně ublížený, protože ho jeho nejstarší nikdy nenavštívil. Ani tehdy, když byl císařský lesní inspektor Friedrich Larsen několik měsíců po vypuknutí války vyhnán z kolonie japonskými jednotkami a musel se vrátit do Meklenburska. To všechno ses dozvěděl teprve o mnoho měsíců později ze stručného dopisu doručeného polní poštou. A také to, že bratři mezitím narukovali do armády. A po pár měsících padli. Ale že vzal s sebou do Německa Čchen-Lu, to ti starý pán zamlčel.

A teď tady sedí a pije, trousí nechutné poznámky, pije a směje se, zatímco vedle čeká lidská bytost na smrt.

„Proč ji nevezmete do panského domu? Proč tady není doktor Erichsen? Má bolesti!“

„Do panského domu? Bože, Magnusi, ona není Larsenová, ona je služebná. Samozřejmě zůstane v čeledníku. Ten její křik je i bez toho slyšet až sem.“

„Ona umírá, zatraceně!“

„Tak to chodí. Pokud se Pán rozhodne povolat k sobě některou ze svých oveček, co s tím člověk může…“

„Buď zticha, já ty tvoje bigotní žvásty nesnesu! Mluvíš takhle i o svých synech, kteří zůstali ve válce?“

Friedrich Larsen se zvedne z křesla a natáhne se pro hůl. Chůze je pro něj obtížná.

„Bigotní?“ prohlásí, když stane před svým synem.

„Kdo se o ni celé roky staral? Kdo poslepoval tu hromadu střepů, které po sobě pan syn zanechal?“

„Tys mě poslal pryč! Na druhý konec světa!“

Otec k tobě přistoupí blíž, tak blízko, že z něj cítíš alkohol.

„Pokud ti na té malé děvce tolik záleží,“ zasyčí Friedrich Larsen, „tak se o ni starej sám. A o toho jejího bastarda. Do tohoto domu už ale nevkročíš! Rozumíš?“ Ukáže ke dveřím. „Jdi! Zmiz! Už tě nechci vidět.“

Otočíš se a nevěnuješ otci už ani pohled. Víš, že do rodného domu už nikdy nevstoupíš. Ale víš, že se vrátíš.

I

Sobota 24. srpna až sobota 31. srpna 1935

1

Když Gerhard Brunner vyšel z nádražní budovy a podíval se na pozdně letní nebe poseté obláčky, cítil se, jako kdyby právě přijel. A svým způsobem tomu tak i bylo. Muž, který stál na náměstí Askanischer Platz v trojdílném světlém letním obleku celý jako ze škatulky, skutečně vypadal úplně jinak než ten, který do budovy nádraží vstoupil o nějakých deset minut dřív. Brunner si tento pocit uměl vychutnat. Být někým jiným. Možná ho pro tenhle úkol vybrali právě proto. Protože si moc rád oblékal cizí kůži, protože uměl tak věrohodně předstírat, že je někým úplně jiným. Roli hrálo samozřejmě i to, že míval úspěchy u žen. Rozhodující však byla absolutní důvěryhodnost, která z něj jen sálala.

Irene mu také důvěřovala, a to bylo nejdůležitější, ještě důležitější než její láska, která by sama o sobě nestačila. Láska je slepá, ale nerozváže nikomu jazyk, to dokáže jedině důvěra. Brunner investoval hodně času a trpělivosti, aby si získal Ireninu důvěru, a teď se to konečně vyplácelo. Současně to ale také vedlo k nepředpokládaným těžkostem. Na jejich poslední schůzce skutečně začala s tématem svatba, sice opatrně, ale vážně. Takhle už to v téhle době chodilo, když se ženy nestyděly převzít iniciativu i samy. Nijak se k jejím narážkám nevyjádřil, ale druhý den tuto záležitost hned prodiskutoval se svým nadřízeným a ten vyjádřil ochotu poskytnout nezbytnou částku na zakoupení zásnubního prstenu. Investice, která by se měla vyplatit. Otázkou zůstávalo jen to, jak dlouho Brunner dokáže sňatek oddalovat. K němu totiž, při vší lásce, přece jen ochoten nebyl. Vylovil z peněženky několik mincí. Od jedné z květinářek nabízejících své zboží ve stínu vestibulu zakoupil hezkou kytici rudých růží a potom se s květinami v ruce a aktovkou pod paží vydal na stanoviště taxíků.

Had čekajících motorových drožek na slunci zářil. Brunner si to namířil k prvnímu vozu v řadě, ale jeho řidič zavrtěl hlavou, druhý taktéž a ten třetí právě vybaloval z papíru dva krajíce chleba a reagoval na pasažéra klepajícího na okénko pokrčením ramen. Berlínští taxikáři byli svérázní, o tom se Brunner poučil už mnohokrát. Když se rozhodli udělat si přestávku, udělali si ji a případně si nechali i uniknout zákazníka.

Kousek dál v řadě stál jeden řidič vedle svého auta a mával. No proto, pomyslel si Brunner. Ten muž sice navzdory projevené ochotě nepůsobil přívětivě, ale vlídnost byla darem, který se od berlínských taxikářů rovněž nedal očekávat. Ochotný však ten člověk byl, nadzvedl šoférskou čepici a pohotově otevřel svému pasažérovi dveře. Brunner hodil aktovku na podlahu vozu a zabořil se do koženého polstrování. Květiny položil na sedadlo vedle sebe.

„Wilmersdorf,“ řekl, když taxikář usedl za volant.

„Rüdesheimer Platz.“

Řidič přikývl, nastartoval a zařadil rychlost. Brunner se pohodlně opřel, vyklepal z krabičky cigaretu značky Ernte 23 a zapálil si.

Taxík se po Möckernstrasse šinul šnečím tempem, které Brunnera znervózňovalo. Ve skutečnosti nespěchal, ne nijak zvlášť, ale takové plazení nesnášel. Berlínští taxikáři se obvykle řítili ulicemi města, jako kdyby byli na útěku, ale tenhle jel, jako kdyby měl cestu k zubaři, kam by nejradši ze všeho nikdy nedorazil.

Brunner zaklepal na dělicí sklo. „Šlápněte klidně drobátko na plyn,“ řekl natolik přátelským tónem, jakého byl ve svém podráždění schopen. „Škodný nebudete.“ Řidič nereagoval. Nic neřekl, ani nejel rychleji. S pohledem upřeným přímo před sebe podjel u Landwehrského kanálu pod kolejemi. Jízdní dráha na Möckernbrücke před nimi byla úplně volná a neskýtala důvod, aby přes most jeli nanejvýš dvacítkou. Jeli tak pomalu, že je předjel dokonce jeden cyklista, potom jiný taxík, a Brunner si přál, aby býval seděl v tom předjíždějícím voze a ne v tomto. Proč musel natrefit zrovna na tohohle lenochoda? Irene mohla klidně chvilku počkat, to jí nemohlo uškodit, věděl, že ho přivítá o to vroucněji, když se trochu opozdí. Důležitější bylo hodit na Rüdesheimer Platzu poštu do schránky, než se bude vysypávat. Využíval tamní schránku, kdykoliv to šlo. Schránky v blízkosti kanceláře a kolem Anhaltského nádraží nebyly bezpečné. Forschungsamt – Göringova zpravodajská služba – se neomezoval jen na odposlech telefonů.

„Sedíte si na uších, člověče?“ utrhl se na řidiče. „Tak jeďte už rychleji! Za co vám vlastně platím?“

Řidič se krátce otočil a pohlédl na něj, v obličeji bílý jako stěna, krůpěje potu na čele, přitom vůbec nebylo horko, slunce zmizelo za mraky.

„Nebo vám není dobře?“ zeptal se Brunner.

„Cože?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

JINÝ PŘÍBĚH

I

1

II

III

IV