Alena Jakoubková

Oko za oko… manžel za manžela

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2020

Foto na obálce © Artmim/depositphotos.com

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9570-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9571-5 (mobi)

Žádnej chlap nedá Ikeu.

(Míša Ž.)

To je růžové…?

(můj syn Jakub, velice nevěřícně, když viděl moje nová křesla)

Nemohu nic dělat, nevidíš, že mám v ruce sklenku?

(autorka této knihy, když po ní kamarádka chtěla, aby něco oloupala)

Věř, že pomsta bude sladká…

Jako hurikán se přežene…!

Že se mi blíží padesátka?

No a co, tobě snad ne…?

„Mami, nezdá se ti táta v poslední době nějakej divnej?“

Vzhlédla jsem udiveně ke své dceři od kávy, kterou nám zrovna přinesli.

Po nákupní horečce, co nás čas od času popadne a při níž svým manželům obvykle značně odlehčíme peněženky, jsme se s ulehčením usadily v kavárně Louvre, papírové tašky plné nových módních kousků jsme šouply pod stolek, objednaly jsme si latté a po (ne moc vehementním) ujišťování, že bychom sladké neměly, i dortík, který nese jméno po slavné ruské primabaleríně Anně Pavlovové.

„Lindo, jak to myslíš, divnej?“ Dcera pokrčila rameny.

„No, přišlo mi, jako by nám chtěl něco říct, ale pak jako by si to zase rozmyslel. Když jsme byli minulou sobotu u vás, pořád tak nějak nervózně popocházel sem a tam po pokoji. Všimla jsem si, že občas otevřel pusu a zase ji zavřel. A včera u nás jakbysmet.“

Nijak mě to neznepokojilo, popravdě řečeno.

„Znáš tátu, kdyby chtěl něco říct, řekl by to,“ odbyla jsem ji.

Moje dcera Linda se ale odbýt nenechala.

„Mami, copak sis nevšimla, že se táta nechal tak legračně ostříhat, přímo olepat okolo uší, a nad čelem má vlnu, jak to nosí mladí kluci, a namísto těch obleků, co léta nosí do banky, si koupil ty italské? A taky má spoustu nových kravat a několik nových ručně šitých bot. Takhle mužští vyvádějí v jediném případě. Podle mě má zase nějakou ženskou.“

Povzdechla jsem si.

„Lindo, je mi líto, že se nám to nepodařilo před vámi utajit…“

„Mami,“ přerušila mě dcera. „Táta ti zahýbá celý život, nikdy se to nepokoušel tajit. A vždycky to má stejný průběh. Dlouhé a časté služební cesty, pozdní návraty z práce, je naježený… Nechápu, proč mu to trpíš. Nemyslíš, že by sis zasloužila někoho lepšího? Já bych Jonáše hnala, až by se mu za patama prášilo.“

Podívala jsem se na dceru.

„Je pravda, Lindo, že táta si tu a tam našel nějakou bokovku, ale nikdy to pro něj nic neznamenalo,“ odtušila jsem odmítavě, „vždycky to po pár měsících skončilo. Ale do toho ti nic není, to je jen mezi mnou a tátou. Táta se o nás vždycky postaral, to nemůžeš popřít, a ty ženské… No, vždycky se vrátil zase ke mně.“

Lindu zajímalo:

„Copak ti to nevadilo?“ Zamyslela jsem se.

Samozřejmě, že mi to vadilo. A moc. Karlova první (tedy jestli byla opravdu první, možná jen jako první praskla) nevěra vyšla najevo, když bylo Markovi pět a Linda se právě narodila. Ten strašlivý pocit ponížení a zrady jsem potlačila, protože jsem si nedovedla představit, že bych zůstala s dětmi sama. Chtěli jsme přece děti mít spolu, ne? Tak jim nevezmu tátu hned při prvním zakolísání. Tehdy si Karel začal s nějakou kolegyní, a té se začalo zajídat, že s ní můj manžel tráví málo času.

Jo, Karel se čas od času ukázal i doma.

Prostě mi zatelefonovala a řekla mi, že spí s mým manželem.

Nechtěla jsem jí to věřit, ale i mně, naivní domácí puťce, došlo, že nějaký důvod, aby mi to sladké tajemství sdělila, mít asi musela. Když se Karel vrátil v noci domů a odříkal mi nějakou tu obvyklou mantru, jako že dolar jde nahoru nebo euro dolů, a proto musel v bance zůstat tak dlouho, řekla jsem mu o tom telefonátu.

„Ta káča pitomá,“ rozčílil se na nepřítomnou milenku. Pak se podíval na mě. Řekl mi, že po něm ta ženská ustavičně vyjíždí, a že on jí má plné zuby. Tvrdil, že s ní nikdy nic neměl, že si to celé vymyslela a že si to s ní příští den vyřídí.

Uvěřila jsem mu.

Nu, chtěla jsem mu věřit. Ach jo…

Ó ty svatá naivito…

Jenže ta ženská volala druhý den znovu. Karel jí nejspíš vynadal, protože užívat si s ní chtěl, ale nemínil na svém životě nic měnit. A dodala mi takových detailů, že…

No, bylo to jasné.

Když jsem s tím Karla konfrontovala, přiznal se. Pak mě poprosil o odpuštění…

Nu, co jsem měla dělat? Měli jsme dvě malé děti…A jelo se dál.

Lindě jsem konečně odpověděla:

„To víš, že mi to vadilo. Ale co mi zbývalo? Nechtěla jsem vám bourat rodinu.“

Moje dcera pokrčila rameny.

„Mami, Markovi bude na podzim třicet a mně je pětadvacet. Oba máme vlastní rodiny a vlastní životy, tak jaká rodina? Jestli si táta zase nabalil nějakou kalupinku, měla bys ho konečně vyhnat. Vždyť mu děláš akorát služku. To mu nejspíš vyhovuje. Do banky chodí nažehlený a natřásá se před těmi ženskými, a ty si myslí, že se jim ho podaří ulovit. On si na to dává samozřejmě majzla, protože druhou takovou, která mu udělá první poslední, by těžko hledal,“ odsoudila Linda bez rozpaků otce. „Na to je moc pohodlný, aby se vzdal tvé péče.“

Pohladila jsem ji. Hřálo mě u srdce, že je na mojí straně.

Opět jsem se zamyslela.

Neříkám, že mi nikdy nepřišlo na mysl, jaký by byl můj život, kdybych od Karla odešla. Vlastně mi to na mysl přišlo pokaždé, když zase vyšla najevo jeho další nevěra. Samozřejmě jsem chtěla Karla vykopnout a zase si připadat jako lidská bytost… Jenže nakonec jsem si spočítala, že s tím, co bych si dokázala vydělat jako ekonomka s maturitou bez jediného měsíce praxe a bez znalosti dnešních předpisů, bych se musela vzdát pohodlného života bez starostí o peníze, nákladných dovolených, luxusního auta, a nejspíš bych neuživila ani ten domek po prarodičích, na kterém tak lpím, protože jsem se tam narodila a žiju v něm celý život.

Proto jsem dceru mírně napomenula:

„Ty to vidíš moc jednoduše, Lindo.“

Dcera mě ale neposlouchala.

„A měla bys něco udělat se svým životem,“ dodala dcera nemilosrdně. „Zkus se podívat do zrcadla, mami. Mohla bys začít se změnou účesu, vlasy trochu zesvětlit a přemýšlet o tom, jak bys shodila pár kilo. Táta věčně není doma, mohla by sis začít připravovat nějaké dietní recepty. Já nevím, zeleninu, ryby a tak…“

To se mi nelíbilo.

„Mně se můj život líbí takový, jaký je,“ odsekla jsem ne zcela podle pravdy a odstrčila talířek s dortem, ačkoli křupavý sněhový korpus politý malinovou omáčkou se na jazyku jen jen rozsýpal, a popravdě jsem si tuhle výstřední sladkost užívala, ale najednou mě přešla chuť. Věděla jsem moc dobře, že jsem v posledních letech dost přibrala, ale snažila jsem se na to nemyslet. Naučila jsem se manželovy aféry ignorovat, za ta léta jsem si vypěstovala praxi zavírat oči, ale je pravda, že v poslední době o sebe opravdu dbá až přehnaně, mnohem víc než dřív.

Ach jo…

Dcera mě obvinila:

„Sedíš ve zlaté kleci.“

„Vidíš to moc jednoduše,“ opakovala jsem umanutě.

„Mami, vidím, že jsi čím dál tím víc smutná, přibíráš…“

„Ne, nejsem smutná… A těch pár kilo snadno zhubnu.“ Ale popravdě jsem moc optimistická nebyla.

Na rozloučenou jsem dceru objala.

„Nedělej si o mě starosti, já to zvládnu.“

***

Na cestu domů jsem si zavolala taxi.

Přemýšlela jsem, co bych měla udělat, aby moje manželství dostalo nový náboj, a napadlo mě, že bych se zase jednou mohla chovat jako rozverná ženská. S Karlem jsme přes všechny jeho nevěry vedli normální sexuální život, ale po třicetiletém manželství už jsme spolu nespali tak často, jako když jsme byli mladí.

Ale to je snad normální. Nebo ne?

Možná bych mu mohla připomenout, že jsem tu.

A že, přes těch pár kilo navíc, pořád ještě vypadám k světu.

Doma jsem vybalila nákupy.

Černé hedvábné šaty se spadlými rameny a úzkou sukní sahající ke kolenům, které jsem si hodlala vzít na dovolenou v Karibiku, kam jsme se s Karlem za pár měsíců chystali, dvoje páskové sandály na platformě, jedny černé a druhé stříbrné, na Lindino naléhání dvoje bikiny a luxusní červené krajkové prádlo z hříšně drahého butiku.

K tomu poslednímu nákupu mě taky přemluvila Linda.

S tím prádélkem jsem se zastavila v hale před zrcadlem. Dostala jsem nápad.

Dnešní noc prožijeme s Karlem zase jako dřív. To prostě musí vyjít…

Vykoupala jsem se, natřela voňavými krémy a oblékla jsem si tu červenou krajku. Své dlouhé blonďaté vlasy, které nosím obvykle stažené do uzlu, jsem si trochu nakulmovala a nechala rozpuštěné. Když jsem v ložnici zhasla stropní světlo a nechala jen malou noční lampičku vedle postele, připadalo mi, že nevypadám špatně.

To mi zvedlo náladu.

Za uši jsem si vstříkla pár kapek Versace Bright Crystal Absolu.

Připadala jsem si jako Mata Hari.

Na stříbrný podnos jsem v kuchyni položila nažehlený bílý vyšívaný ubrousek, naaranžovala na něj kbelík s ledem, do něhož jsem vložila lahev Champagne Canard Duchêne Rose Brut, dvě starožitné, zlatem lemované broušené sklenky na vysoké kroucené nožce ve tvaru obráceného zvonku, které vyndávám jen při slavnostních příležitostech, a připravila misku s jahodami a na další jsem vysypala sáček slaných mandlí. Podnos jsem odnesla do ložnice a položila na Karlovu stranu postele. Vyměnila jsem ložní prádlo, celou ložnici jsem pokryla vonnými svíčkami v broušených postříbřených pohárech a svíčky zapálila. Bílé závěsy z těžkého umělého hedvábí s brokátovým vyšíváním jsem zatáhla, i když ložnici máme v patře a nikdo do ní nemůže nahlédnout. Vypadalo to převelice romanticky. Litovala jsem jen, že nemám rudé růže, jejichž okvětní lístky bych všude kolem poházela, jak se to dělá ve filmových dojácích, ale na zahradě pěstuji jen růže růžové a bílé.

I tak to byla scéna jak pro Romea a Julii. To jsem musela uznat.

Sama jsem se v té krajkové nádheře, v níž jsem si připadala krásná, protože podprsenka mi zvedla ňadra a střih kalhotek lichotil mému zadku, opatrně naaranžovala na svoji stranu postele tak, abych co nejlépe skryla měkké, povislé břicho, které, v tom má Linda bohužel pravdu, by už k obrácenému lavoru nikdo nepřirovnal.

Už dávno ne, popravdě řečeno. No a co…

Podívala jsem se na svoje nohy. Ty ještě ujdou, usoudila jsem.

Bylo osm, takže Karel by měl přijít každou chvíli. Až dosud zachovával decorum a o pozdních příchodech mě informoval, a dneska mi nezavolal, takže určitě přijde.

Protože jsem celé odpoledne běhala s Lindou po nákupním centru, byla jsem příšerně utahaná, a tak netrvalo dlouho a usnula jsem. Probudilo mě cvaknutí zámku.

Nebyla jsem přikrytá, bylo mi chladno a byla jsem zmatená.

Podívala jsem se na mobil. Tři ráno.

A sakra.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Většina svíček už zhasla, ale některé hořely.

Karel opatrně, potichu otevřel dveře do ložnice. Předpokládal, že budu tvrdě spát, jako obvykle, když se vrátil z práce tak pozdě v noci. Mnou tak pečlivě naaranžovaná scéna ho překvapila. Tedy, spíš šokovala, popravdě řečeno, třeštil na mě oči. Podíval se na můj rozespalý obličej a na všechny ty svíčky a okamžitě přešel do útoku.

Na rozdíl ode mě mu to i v tuhle hodinu myslelo.

„Chceš, abychom vyhořeli?“ vyštěkl na mě. To mě uzemnilo.

Přijde ve tři ráno a útočí na mě. Mlčela jsem.

Pak vzal do ruky podnos se šampaňským a rozhlížel se kolem sebe.

Zeptal se:

„Kam to mám položit?“ Mlčela jsem.

„Kam to mám položit?“ zeptal se ještě jednou, už zvýšeným hlasem.

Ten prevít… Mlčela jsem.

Karel podnos položil na zem vedle postele, lehl si, přikryl se a usnul.

Nebo to alespoň předstíral.

Na moje červené krajkové prádélko ani nepohlédl.

Pomalu jsem vylezla z postele, můj pečlivě nanesený make-up odplavovaly slzy. Nenamáhala jsem se zhasnout těch pár posledních svíček, co ještě hořely, sáhla jsem po bílém saténovém županu, který jsem měla připravený u postele, a hodlala se odporoučet někam, kde budu chvilku sama a kde se budu moct vybrečet.

Snad nikdy v životě jsem necítila takové ponížení. Ne snad, docela určitě.

Už jsem byla u dveří, když můj pohled padl na šampaňské. Sáhla jsem po tak pečlivě naaranžovaném podnosu a vyšla jsem z ložnice. Uvelebila jsem se s ním v malém pokoji, kde odjakživa sedávám jen já. Je to můj bývalý dětský pokojík a možná proto se v něm cítím nejlíp. Když jsem se vdala a Karel se ke mně (respektive k nám, tehdy tu ještě bydleli naši) přistěhoval, zařídila jsem si ho jako svůj soukromý salonek. Mám tu pohodlný ušák s taburetem na nohy a stojací lampu.

Ráda si tu čtu, přemýšlím, plánuju. Dnes v noci se tu ale opiju.

Otevřela jsem lahev Champagne Canard Duchêne Rose Brut a nalila si první sklenku.

***

Ráno jsem se ve svém růžovém ušáku probudila celá rozlámaná.

Champagne Canard Duchêne Rose Brut si zjevně vybíralo svou daň.

Měla jsem sucho v puse, a když jsem pohnula hlavou, bolestně jsem zaúpěla.

Přinutila jsem se vstát a zajít do koupelny. Ze zrcadla na mě hleděla unavená tvář plná vrásek, s oteklými očními víčky a rozcuchanými vlasy. Vypadala jsem příšerně. Zakroutila jsem sama nad sebou hlavou. To jsem fakt musela vypít celou lahev?

Vyčistila jsem si pečlivě zuby a než jsem vstoupila do sprchy, to zrádné rudé krajkové prádélko, které jsem předtím hodila na zem, jsem nacpala do koše na špinavé prádlo. Došlo mi, že tak nějak jsem zapomněla, že do něčeho tak svůdného už dávno nemám tělo.

Bylo mi devětačtyřicet a tělo dvacítky na trhu není k mání.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

***

***