Veronika Černucká

Valčík pro mrtvé

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2020

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9564-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9565-4 (mobi)

Chtěli poznat bolest, samotu a utrpení. A tak dostali život, přátelství a lásku.

1

Prvním zavražděným byl Moritz Hofbach.

Bylo osm hodin, Moritz dosnídal a rozhodl se, že vyrazí na procházku. Přecpal se k prasknutí, proto mu neuškodí obejít dům a pivovar. Možná zvládne i procházku mezi chmelnicemi, i když ty teď v zimě vypadají dost depresivně. Depresivně a strašidelně. Je zvláštní, že ještě nikdo nenatočil horor z prostředí chmelnic, pomyslel si a chvíli si pohrával s ideou, jestli by neměl něco vymyslet a pak námět nabídnout zahraniční produkci, která dobře platí.

Moritz byl na peníze. A to tak, že hodně. Ostatně v jejich rodině se láska k penězům dědila stejně jako tenhle pivovar.

Protože mrzlo, vyhrnul si rolák a na hlavu si narazil beranici. Vykoukl ven a pak se pro jistotu zachumlal do šály. Ta měřila dobré dva metry, ale Moritz byl tak tlustý, že se mu ji povedlo kolem krku obtočit jen třikrát. Třásně ho šimraly pod bradou, vypadal směšně, ale bylo mu to jedno.

S hekáním se obul do sněhulí. Bylo mu šedesát a převážnou část jeho dospělého života ho lékaři upozorňovali na obezitu. Moritz se ušklíbl. Radši bude spokojený tlouštík než hubený protiva. A vůbec. Ta banda doktůrků by se měla zaměřit sama na sebe. Zadek jednoho přetékal ze židle, druhý hulil jako fabrika a třetí byl tak vychrtlý, až ho Moritz podezíral, že fetuje.

Sice váží hodně přes metrák, ale on si na své hmotnosti vybudoval image. Překvapuje vás to? Copak neznáte pivo Hofbach?

Jen ten, kdo právě přiletěl z jiné planety, může říct, že ještě nikdy neviděl etikety s Moritzovým vousatým obličejem. Moritz spokojeně zachrochtal. Ať se vám to líbí nebo ne, jeho ksicht patří k pivu Hofbach stejně jako… jako… tady jeho fantazie selhala. Synovec Michal by určitě našel správná slova, ale Moritz je v těchhle věcech dost mimo. Takže si tam dosaďte přirovnání, jaké chcete, a jdeme dál. Fakt je, že Moritzův obličej se stal obchodní značkou stejně jako název Hofbach.

Na ten nápad přišel jeho starší bratr. Po revoluci jim vláda vrátila pivovar a pro ně bylo samozřejmostí, že budou pokračovat v tradici založené za časů Rakouska-Uherska. Pivo se od nepaměti jmenovalo podle zakladatele, kterým byl jejich německý pradědeček. V tomhle ohledu měli bratři jasno. Jejich firma bude Hofbach a basta. Dlouho si ale lámali hlavu nad tím, jak pivo propagovat. Ano, mohli si zaplatit služby reklamních agentur, těch ostatně v té době vyrostlo jako hub po dešti, ale to odmítli. Místo toho listovali starými materiály a hledali inspiraci. Mnohokrát navštívili knihovnu a archiv, kde strávili nekonečné hodiny. Měli několik nápadů, ale postupně jeden po druhém zavrhli. Snítka chmelu je obehraná a nudná, zvíře má kdekdo a ptáci se hodí spíš pro tvrdý alkohol.

A pak Konrád upřel na Moritze oči a dlouze si ho prohlížel. „Na obrázku budeš ty,“ konstatoval, když s prohlídkou skončil.

„Já?“ Moritz to považoval za dobrý vtip, proto se zasmál.

„Přesně tak. Jsi Hofbach, tak použijeme tvůj obličej.“ Moritzovi došlo, že to bratr myslí vážně.

„A proč to nejsi ty?“

Tu otázku Konrád čekal a už měl připravenou odpověď.

„Jsi mladší, máš plnovous a jsi víc zrzavý. Navíc jsi tlustý a vypadáš blahobytně. A rád nosíš vestičky a ty směšné hodinky na řetízku.“

„Něco takového už ale existuje, ne?“ nadhodil Moritz a pak vyslovil jméno ústeckého pivovaru, který vymyslel něco podobného.

Konrád přešel konkurenční pivovar mávnutím ruky.

„My budeme úplně jiná liga, Moritzi. Budeme výluční a pivo Hofbach bude znamenat luxus.“

„Budeme drazí,“ namítl Moritz.

„No a? Chceš kvalitu? Tak za ni zaplať. Jestli to Češi nepochopí, budeme prodávat v cizině. Zlevnit můžeme vždycky. Za pokus to stojí, ne?“

A tak Moritz souhlasil. Od té doby se jeho obličej objevoval na všech myslitelných předmětech souvisejících s pivem. Byl na pivních táckách, půllitrech, otvírácích, dokonce i na ubrusech a slunečnících. Léta plynula a pivu Hofbach se dařilo čím dál lépe. Zanedlouho se Moritzova zrzavá hlava objevila i na upomínkových předmětech, které neměly s pivem pranic společného. Moritze překvapilo, že i tyhle výrobky jdou na dračku. Pak začali Moritze zvát do televizních pořadů. Ze začátku to byly pořady o vaření nebo talk show. Moritz byl vtipný, sarkastický a pohotový. Diváci si ho zamilovali a moderátoři brzy pochopili, že jim vyrostla konkurence. Uvědomili si to i producenti, a tak Moritzovi nabídli vlastní pořad, který se týkal (jak jinak) piva.

Moritz na sebe může být právem hrdý.

Před odchodem z domu se podíval do zrcadla a pobaveně zachrochtal. Vypadá jako kříženec Yettiho a myslivce, ale co naplat. Lepší to už nebude. Navlékl si teplé palčáky a vyrazil na obhlídku.

Dům vypadá luxusně a luxusně vypadá i pivovar, který dávali do kupy několik let. Radši nemyslet na to, kolik peněz tu s Konrádem utopili. Ale oběť se vyplatila. Dneska je pivo Hofbach pojem. Vyváží se do celého světa a penízky se jim sypou ze všech stran.

Moritz se nadechl čerstvého vzduchu. V nose ho zaštípal mráz, ale on si to užíval. Je spokojený a… ano, neváhá říct, že i šťastný. Podnikání se vede a on se zařídil tak, že není na nikom a na ničem závislý. Když se rozhodne odjet na roční dovolenou, klidně pojede. Co rok! Několik let se může válet pod palmami a čvachtat se v oceánu. Přesně tohle je svoboda. Dělat si jen to, co chcete.

Ale Moritz věděl, že nedokáže odjet. Má tady rodinu, práci a domov. Pivovar je jeho dítě a on ho neopustí jen kvůli radovánkám. A navíc… navíc je zamilovaný. Nu, možná že jeho vztah není tak úplně košer, ale jak se to říká? Kdož jsi bez viny, hoď kamenem. Zajímají vás podrobnosti? Tak to máte smůlu. Tohle není nic, čím by se Moritz mohl chlubit, takže si to tajemství nechá pro sebe.

Upřímně řečeno, Moritz si své tajemství vezme do hrobu. Během několika hodin zemře, o čemž ale on ani jeho nejbližší nemají ponětí. De facto, přesnou hodinu smrti nezná ani jeho vrah. Ten sice Moritzovu smrt naplánoval velice pečlivě, ale konkrétní čas nechal na osudu. Moritz zaslechl jakýsi zvuk a otočil se. Z domu vyšla Michalova manželka. Tanke na sobě měla kožich z beránka a na krku jí visel foťák. Namířila si to ke garážím a Moritzovi bylo jasné, že vyráží za prací. Žena si ho nevšimla a on neměl potřebu ji na svou přítomnost upozornit. Za chvíli se ozval hluk motoru a Tanke opatrně vyjela. Dveře garáže zavřela dálkovým ovládáním a pomaloučku se rozjela k silnici vedoucí do města.

Moritz se usmál. Tanke má džíp, je výborná řidička, ale i tak nepojede rychleji než třicítkou.

S Michalem mají čtyřletého kluka, tak se snaží být opatrná. Nikdy nepochopil, proč nezůstala doma a nezapojila se do podnikání. Tanke je fotoreportérka a jedinou pauzu od práce si dala, když se narodil Filip. Zůstala s ním doma půl roku, ale potom zase hybaj do práce. Být na jejím místě, rozhazoval by prašule plnými hrstmi a užíval si mládí. Kolik že jí to vlastně je? Dvacet osm? Sedm? Devět? Tak nějak to bude.

Stejně jsou ty ženské u Hofbachů divné. Mají možnost zůstat doma, ale ony se chtějí realizovat. Realizovat! Chápete to? Tanke studovala žurnalistiku a k nim do rodiny se provdala díky jednomu interview. Ale že to tehdá byla švanda. Rozhodla se vyzpovídat Konráda, a tak ho poprosila o schůzku.

Rozhovor nikdy nevznikl, protože bratr klasicky nestíhal. Naháněla ho několik měsíců a během té doby ji Konrád seznámil se svým synem. Tanke otěhotněla a Michal ji požádal o ruku. Rozhovor nezískala, ale dostala milujícího manžela a návdavkem synka.

Školu absolvovala s červeným diplomem. Pak si pořídila živnostenský list a od té doby pracuje jako nezávislá novinářka. On tomu sice nerozumí, ale udivuje ho, že ji to uživí. Dejme tomu, kdyby fotila filmové hvězdy nebo hudební skupiny. Ale ona fotí církevní památky. Nechápavě potřásl hlavou. Nemluvila včera o tom, že jede nafotit kostel, který prošel rekonstrukcí?

Jeho švagrová je něco podobného, ačkoliv ta alespoň strávila několik let na mateřské. Vivian je houslistka a bezpochyby velice úspěšná. Cestuje po celém světě, píšou o ní v časopisech a co chvíli je v televizi. Vivian žije svým uměním, ale na detaily se neptejte. Vážná hudba je něco, čemu Moritz rozumí jako koza petrželi. Pro něj je koncertování stejná nuda jako focení kostelů.

Tomu, co dělá jeho neteř Agnes, naštěstí rozumí. Holka studuje a při tom se věnuje modelingu. Předvádí hadry, fotí kalendáře a je tváří několika kosmetických firem. O tom, co chce dělat v budoucnu, ještě nemá jasno. Ale kdo ve třiadvaceti letech má? Agnes bydlí na koleji, ale zrovna teď je doma.

Moritz nikdy nestudoval, takže netuší, zda je zkouškové období nebo prázdniny. Možné je i to, že si holka udělala pár týdnů volna. Vivian to vidí nerada, ale Konrád je v tomto ohledu benevolentní. Občas se kvůli tomu hádají, ale jinak je jejich manželství v cajku.

Moritz byl vždycky starý mládenec, a ačkoliv měl několik vážných známostí, o svatbě neuvažoval. Možná to bylo tím, že měl zcela jasnou představu o tom, jak by měla jeho vyvolená vypadat. On sám sice není žádná výhra, ale i přesto má požadavky, ze kterých nemíní slevit. Občas se našla nějaká, která by se ráda přivdala do rodiny Hofbachů, ale smůla. Moritzovi se do chomoutu nechtělo a všechny vdavekchtivé dámy odpálkoval.

Tak tomu bylo ještě před několika měsíci. Teď se situace změnila. Dokonce tak, že si dovede představit, že život prožije po boku jedné ženy. Jenomže… Znáte to, vždycky tam je nějaké Jenomže.

Ucítil, že mu začínají mrznout palce u nohou. Nejvyšší čas, aby se vrátil do domu.

2

V pokoji na něj čekalo překvapení. Byl puntičkář, takže by si všiml i posunuté propisky, a na to, aby zaregistroval v kůži vázanou knížku ležící uprostřed svého stolu, nepotřeboval být extra všímavý. Rodinná kronika měří skoro půl metru a on by musel být slepý, kdyby ji neviděl.

Co tady pohledává?

Ležela otevřená hřbetem nahoru a vypadala vcelku nevinně. Moritz o její existenci věděl, ale nikdy necítil touhu si v ní číst. Pokud je mu známo, měla by se nacházet v knihovně. Někdo si evidentně dal práci, aby ji sem přinesl. Kdo to byl a proč to udělal?

Popošel blíž a uvědomil si, že ten někdo si dal i práci s tím, aby knihu otřel. Vzhledem k tomu, že v jejich knihovně nepatří k nejvyhledávanějším kouskům, měla by být notně zaprášená. Vzal ji do ruky a na koberec se snesla reklamní záložka s jeho obličejem. „Strašně vtipné,“ zavrčel a záložku odkopl do kouta. Pak několikrát přejel ukazováčkem po deskách a vychutnával si pocit, že hladí mladou jalovičku.

Byl zvědavý, na který text ho tajemný návštěvník chtěl upozornit, proto si strčil knihu přímo před oči. Ucítil zápach hniloby a začal kašlat tak, že se musel předklonit, aby se mu ulevilo. Zaostřil na zlacené písmo a dal se do čtení. Když zjistil, že jde o rodinnou kletbu, začal se chechtat tak, až mu vytryskly slzy.

Kdo to sem dal? Agnes? K té by to sedělo nejvíc, její svérázný smysl pro humor je vyhlášený. Nebo si z něj vystřelil bratr? Udělal to sám, nebo mu pomáhali jeho vyvedení kamarádíčkové? Ti, kteří sem před několika dny přijeli na návštěvu a ještě neodjeli? Na Tanke ani Vivian to nevypadá. Že by Michal? Ale jaký měl důvod? Filip? Ale ten snad ještě neumí číst?

Přešel pokoj a s heknutím zvedl záložku ze země. Louplo mu v kříži a on zasakroval. Vrátil záložku tam, kde byla, a knihu prudce zabouchl. Pak ji položil zpátky na stůl. Odpoledne ji odnese do knihovny, ale teď se musí převléknout. Mrkl na starodávné hodinky a zjistil, že za hodinu a půl musí být ve městě, kde má domluvenou schůzku. O půl hodiny později už couval z garáže ve svém novém BMW. Dal za něj nehorázné prachy, ale žijeme jenom jednou, tak proč si tu a tam nedopřát nějakou radůstku? Navíc je spolumajitelem firmy Hofbach, tak musí náležitě reprezentovat. Právě kvůli reprezentaci se přemohl a vzal si elegantní oblek. Obleky bytostně nesnáší a podobný vztah má i ke kravatám a košilím. Jenomže když schůzka dopadne dobře, vydělají miliony. Stejně jako Tanke zamířil k silnici, ale na rozdíl od ní si nedělal těžkou hlavu s tím, jak rychle jede. Tady po rovině to může pořádně rozjet. Silnice je suchá a nikde nikdo.

Že mu nefungují brzdy, si uvědomil, když sjížděl z kopce. Na silnici byly ledové jazyky a Moritz začal sprostě nadávat.

Pak dostal smyk a jeho BMW se zřítilo ze srázu.

Ve zlomku vteřiny si uvědomil, že kronika na jeho stole nebyl žádný vtip.

V tu chvíli pochopil, proč umírá. A taky pochopil, kdo je jeho vrah.

3

O rok později

Konrád a jeho tři přátelé se právě nalézali na nádvoří starobylého hradu, kde se každoročně konaly vánoční trhy. Rádoby středověká slavnost přilákala návštěvníky ze širokého okolí. Pištící děcka musela vyzkoušet všechny atrakce, dospělí se napájeli medovinou a nikomu z nich pranic nevadilo, že mrzne, až praští. V davu nechyběli ani prckové v kočárcích. Valili kukadla, ožužlávali domácí perníčky a chechtali se vločkám, co je šimraly na nose.

Naše čtveřice se nacházela ve značně podroušeném stavu, ačkoliv bylo teprve sedm večer. Arne zrovna navrhl, že by mohli změřit síly s trpaslíkem. Ostatní na něj udiveně pohlédli a marně se snažili pochopit jeho myšlenkové pochody. Jaký trpaslík? Lukáš si významně zaťukal na čelo a Martin ucedil cosi o patologické závislosti na Sněhurce. Ale když se propletli mezi pestrobarevnými stany a krámky s cinkajícími ozdobami, pochopili, o čem je řeč.

Před sebou uviděli liliputa ve středověkém kostýmu, obrovskou dřevěnou palici a podomácku vyrobený přístroj na měření síly. Jeden pokus padesát korun. Liliput měl svalnatá stehna, potetovaný krk a ani srandovní čapka s rolničkou nedokázala zakrýt jeho otrávený výraz.

Arne se hrnul dopředu a z kapsy doloval drobné. Jeho přátelé nemohli zůstat pozadu. Bavili se jako malé děti a bylo jim jedno, kdo je u toho sleduje. Nevíte, o kom je řeč? Kdo jsou ti čtyři muži? Tak tedy: Konrád Hofbach, Lukáš Štěpánek, Martin Hájek a Arne Kopecký. Majitel pivovaru, autor detektivek, primář onkologie a malíř.

Když se vyřádili a liliput si přepočítal drobné, Lukáš kývl hlavou k vedlejšímu stanu a navrhl, že by to mohli zkusit. Stan byl ověšený balonky a vítr nadouval plakát přichycený připínáčkem. Na plakátu stálo:

Madam Concetta. Předpovídání budoucnosti. Ceník věštění: Ruka 200 Kč. Karty 200 Kč. Kávová sedlina 150 Kč. Čajové lístky 150 Kč. Koule 100 Kč. Na vlastní nebezpečí!!!

Vedle ceníku stálo maličkým písmem: Nejsme plátci DPH, doklad o platbě na vyžádání.

„Větší blbost jsem ještě neslyšel,“ odfrkl si Martin a znechuceně cvrnkl do balonku.

„Skvělý nápad!“ zajásal Arne a rozeběhl se ke stanu. Nohy se mu motaly a ostatním nezbylo než ho následovat. Jeden po druhém vešli a způsobně se usadili na plastové stoličky rozmístěné v jakémsi pitoreskním předpokoji. Skořicová svíčka se marně pokoušela přebít zápach zatuchliny, mihotavý plamínek mlel z posledního, ale hlavně že byli v teple a suchu.

„Baba to má vymakané,“ prohlásil uznale Arne, když se rozhlédl kolem sebe.

Kamarádi souhlasně zabručeli. Zatímco Arne oceňoval elektrická kamínka, Konráda zaujal supermoderní kávovar. Lukáš si přitáhl stoličku ke kamnům a snažil se nahřát si záda. Martin si zaujatě prohlížel amatérské kresby na zdech, ale když je Arne zhodnotil jako perverzní čuňačinky, nechal toho.

„Myslíte, že je zvědavá na svoji budoucnost?“ zachechtal se Konrád a kývl hlavou ke kostře na kolečkách.

Kostra byla umělá, měla na sobě cedulky s názvy jednotlivých kostí a nepochybně pocházela ze školního kabinetu.

„Když mi dá stovku, milerád jí řeknu, co ji čeká.“

„Nedělejte si srandu. Tohle je vážná věc. Ani si nechci představovat, jak dlouho už tady, chudinka, čeká.“

Martin popadl pravou hnátu a divoce s ní zamával.

„Hele, tady je něco napsáno,“ zahalekal. „Počkejte, hned vám to přečtu. Hubáček ze sedmé bé je vůl.“

Smáli se jako šílení.

Vtom se rozhrnul květovaný závěs a madam Concetta jim chraptivým hlasem oznámila, že první může vstoupit.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3