Paměti porodní báby

a další příběhy nejen z Kopanic

Petr Vašina

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2020 by Petr Vašina

Copyright© 2020 Photos by Petr Vašina, Muzeum Bojkovska

Copyright© 2020 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-355-8 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-356-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-357-2 (PDF na CD)

OBSAH

ÚVOD

PŘÍBĚHY MÝCH PŘEDKŮ

Historie rodu Vašinů v Bojkovicích.

Historie rodu Sojů v Bojkovicích.

Osudy služek z Bojkovic ve Vídni.

Jak jsem se šel učit do Vídně ševcem.

Jak se žilo v Bojkovicích na přelomu 19. a 20. století.

Lásko, bože lásko, proč jsi tak nestálá...

Začátek 20. století – a bída pořád stejná.

Americký kufr.

Když jsem nezahynul, když ta vojna byla…

Jak se žilo v Bojkovicích za časů Velké války.

Válka skončila, ale bída ne.

Jak se dělili o dědictví.

Ohlédnutí za jedním osudem.

Historie domu č. 5.

Osudy sourozenců mojí matky.

PAMĚTI PORODNÍ BÁBY

Strýc, co obchodoval s děvčaty.

Zima bylo, chumelilo, cigáňa sa narodilo.

Žítková, Žítková...

NAŠE DĚTSTVÍ

Vzpomínky první.

Když zbrojovka letěla do povětří.

Když Londýn ťukal tu, tu, tu, tú!!!

Když sirény houkaly, až bylo po náletu.

O síle slova.

Vojna kapúút!!!

Jak se mně narodila sestřička.

První třída kašička.

Druhá třída růžička.

Třetí třída dobří žáci.

Když slunko zapadalo a Anky doma nebylo.

Když naši nebyli doma.

Jak jsme vyráběli krápníky.

Čtvrtá třída poškoláci, pátá třída mědvědi, protože nic nevědí.

Teče, voda teče…

Živly a my, kluci.

O hasičích-žácích, ale i o jiném…

Teď už o tom, jak běžel můj život.

Historie rodu Plášků.

OBRÁZKY Z DĚJIN NAŠEHO KRAJE

Konstantin, Metoděj a náš kraj.

Hrad Zuvačov.

Záhadné Valy.

Kde sídlí štěstí?

Čarodějnické procesy v Bojkovicích.

Je žárlivost láska?

Územní zisky.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

ÚVOD

Nejdřív pár slov o kraji, ve kterém žijeme. Bojkovice jsou malé město s 4400 obyvateli. Nacházejí se ve Zlínském kraji, na rozhraní Slovácka a Valašska. Žijeme v podhůří Bílých Karpat. Život tu byl vždycky těžký. Osídlení našeho kraje sahá hluboko do minulosti. Svědčí o tom archeologické nálezy, které je možné zhlédnou v našem muzeu. Část mého vyprávění jsou příběhy mých předků, včetně pamětí mojí matky – porodní báby – pak moje osobní vzpomínky a potom obrázky z dějin našeho kraje.

Každý máme svůj osobní pravěk. Čas, kdy jsme ještě nebyli na světě. Kdy už ale žili své životy naši předkové. Jejich životy jsou naše kořeny, z nich máme své životy a v jejich jednání můžeme najít předobraz našeho počínání i našich osudů.

Já jsem měl to štěstí, že jsem uměl naslouchat, když vzpomínali na svůj život...

Teď jsem jak archeolog nad pravěkým sídlištěm. Ve své paměti hledám a nacházím úlomky jejich vyprávění. A tak jak archeolog skládá střípky pravěkých nádob, tak já skládám ze střípků vzpomínek jejich osudy a příběhy.

Stalo se módou sestavovat rodokmeny. Jenže co komu řekne seznam jmen s daty narození a úmrtí? Větší vypovídací hodnotu mají příběhy našich předků. Pokusil jsem se sepsat několik takových příběhů a doplnil jsem je o osudy vlastní. Snad mi prominete, že jsem tam, kde jsem nenašel historické prameny, povolil trochu uzdu své fantazii. Ale nikdy ne příliš. Jádro příběhu je vždycky pravdivé.

Petr Vašina st.

Kopanické kopce.

PŘÍBĚHY MÝCH PŘEDKŮ

Historie rodu Vašinů v Bojkovicích.

První zmínka o našem rodu v Bojkovicích je z roku 1636 v Registrech a Purkrechtních knihách městečka Bojkovic. Bylo to v období třicetileté války. Rodina Vašinova žila tehdy na Podkostelí v dnešním čísle 65. K jejich domku patřily chlévy, stodola a humno. To se táhlo až k nahoru k dubu, který tam stojí podnes. Možná že jej zasadil právě některý z našich předků. Od vrchnosti dostali do nájmu pole. Tenkrát patřilo světlovské panství Serényiům . Za jejich panování se chodilo na robotu více méně symbolicky. Dva dny v roce. Z polí a majetku se vrchnosti odváděly tak zvané odsypy. Určené množství naturálií. Gabriel Serényi se snažil převést všechno na peněžní daň. Moc se mu to nedařilo, protože mezi lidmi peníze nebyly. V domě č. 65 bydleli Vašinovi až do roku 1693. Prožili zde největší hrůzy 17. století.

Jak asi tenkrát vypadaly Bojkovice? Většina dnešních ulic uprostřed městečka už existovala. Ulice byly prašné, s vyježděnými kolejemi od koňských povozů. Snad jen hlavní ulice byla štětovaná. Kanalizace neexistovala, takže po dešti bylo všude plno bláta. Ze dvorů vytékala močůvka. Když se setmělo, svítilo se v chalupách loučemi z borového nebo bukového dřeva. Svíčky byly moc drahé, těmi se svítilo jen na zámku nebo v kostele. Pouliční osvětlení neexistovalo. V noci městečko obcházel ponocný s lucernou a halapartnou. Hlídal a každou hodinu vytruboval na volský roh a volal třeba: „Jedenáctá hodina odbila, chval každý duch Hospodina. Opatrujte dobře oheň, nech není nikomu škoden.“ Co bylo platné hlídání ponocného, když právě to 17. století bylo časem neustálých válek a loupeživých nájezdů. Od roku 1618 zuřila v Evropě třicetiletá válka. Její zničující vír zasáhl několikrát i Bojkovice. Nejvíc válkou trpěl prostý lid. Jak píše pan řídící Dolina v Kronice Bojkovic:

„Ustavičným přecházením vojsk nepřátelských i císařských, drancováním a pustošením vylidňovány byly celé kraje. V roce 1621 leželi v Bojkovicích mušketýři Betlhema Gabora, spojence vzbouřených stavů českých, a vojsko knížete krnovského, které všechny okolní dědiny, dvory a mlýny vypálilo a mnoho obyvatel do zajetí odvedlo. V roce 1623 tudy znova táhlo vojsko Betlhema Gabora. Roku 1626 vojsko Mansfeldovo a za ním vojsko císařské, které v tom roce na Světlově i v městečku ubytováno bylo. V roce 1643 procházelo městečkem vojsko švédské. Roku 1645 se Švédové zmocnili hradu Světlova a zcela vyplenili Bojkovice. Dlouholetým trváním války, kterou různé nevídané nemoci provázely, zpustošena byla celá česká země. Hlad byl tak velký, že v dědinách psa ani kočky viděti nebylo. Lidé z hladu jedli nejen tato zvířata, ale i kůru ze stromů a trávu.“

Hladem a prožitými útrapami zesláblí lidé podléhali nemocem. Po odchodu Švédů v roce 1645 vypukl v Bojkovicích mor tak strašný, že v některých domech pomřeli všichni obyvatelé. Rodina Vašinova však tyto hrůzy přežila. Nevím sice, kolik jejich členů padlo za oběť válečnému běsnění, ani kolik jich zemřelo na mor, ale naši předkové žili dál v Bojkovicích, na Podkostelí, v domě č. 65.

V roce 1648 skončila třicetiletá válka. Majitel panství, pan hrabě Gabriel Serényi, se stal hejtmanem země Moravské. Spolu se svou manželkou nechal v létech 1651–1656 postavit krásný chrám sv. Vavřince, jenž je chloubou Bojkovic dodnes. Kostel byl budován nejen jako chám Páně, ale i jako útočiště pro obyvatele v případě napadení Bojkovic nepřáteli. Kolem kostela a hřbitova stála obranná zeď, v rozích opatřená baštami, z nichž dvě stojí dodnes. Je téměř jisté, že na tak mohutné stavbě pracovali i naši předkové. Nejpravděpodobněji jako nádeníci, nebo při lámání a dopravě kamene na stavbu. Protože pan hrabě byl hlava moudrá a věděl, že poddaní budou lépe pracovat, když jim zaplatí, než když je bude dráb mlátit bičem, určitě si vydělali i nějaké peníze a žilo se jim lépe. Doufali, že už bude pokoj a mír. Bohužel, už v roce 1663 vpadli na Moravu Turci a Tataři. Divocí nájezdníci loupili, zapalovali doškové střechy domů, kradli dobytek i lidi.

Situace se opakovala roku 1680 při nájezdu Kuruců. Bojkovice i okolní vesnice byly při těchto vpádech zase vypáleny a vydrancovány. Tehdy kostel sv. Vavřince osvědčil svoji obrannou funkci. Protože Vašinovi bydleli pod kostelem, dá se téměř s jistotou předpokládat, že se v něm při řádění nájezdníků schovávali. Kolikrát jejich dům lehl popelem a kolik příslušníků našeho rodu bylo v hrůzách válek zabito, to se můžeme jen domýšlet. O dramatech, která prožívali, se můžeme přesvědčit i při návštěvě kostela. Když se podíváte zevnitř na kostelní vrata, tak uvidíte v ostění vpravo i vlevo hranaté otvory, do kterých se zasouval vodorovný dubový trám. Ten bránil násilnému otevření vrat zvenčí. Při nájezdu Kuruců v roce 1680 byl kostel plný lidí hledajících tam útočiště. Mezi nimi i celá Vašinova rodina. Bojkovice už hořely. V plamenech stál i jejich dům. Chrámem se nesly zoufalé modlitby a pláč. Prosili Matku Boží o ochranu, prosili jejího Syna Ježíše Krista o záchranu aspoň holých životů. Vrata byla zajištěna trámem. Kostelem se neslo dunění beranidel, kterými se Kuruci snažili vrata prorazit. Pravý dolní roh (z jejich pohledu) už začínal praskat. Ještě pár ran a bude tam díra. Velitel nájezdníků už sliboval odměnu tomu, kdo tam vleze první a vrata otevře. Ještě dnes můžete vidět, jak v levém dolním rohu (při pohledu zevnitř) už vrata povolovala. Jsou naštípnutá. Když už se zdálo, že Kuruci vrata prorazí, ozvala se ze zámku dělová rána a po ní zvuk připomínající krupobití. Sprška sekaného olova zasypala útočníky u kostelních vrat. Bušení beranidel ustalo. Ale za pár okamžiků se ozvalo znovu. Další rány z děla sekaným olovem Kuruce od kostelních vrat už zahnaly. Kurucům se splašili koně a hodně jich bylo sekaným olovem zraněno. Kostelní vrata jsou teď zvenku oplechovaná. Pod plechem jsou stopy po šavlích a kopích Kuruců, ale i po sekaném olovu ze zámku.

Bojkovice.

Pak se stopa rodiny Vašinovy na čas ztrácí. Objevuje se až roku 1831, kdy první obětí epidemie cholery v Bojkovicích byla Apolonie Vašinová, vdova z domu č. 350 v ulici Pítínská. Sousedi jí říkali Poluša. Měla čtyři děti, vlastně pět, ale ten nejstarší, František, ten byl už sedmým rokem na vojně a nic o něm nevěděla. O muže přišla před pěti lety. Zavalila jej hlína v panské cihelně. A tak tu žila se svými dětmi sama. Ve chlévě kravka, pár slepic na dvorku, kus pole na Padělkách. To byla celá jejich obživa. Občas si poklebetila se sousedkami a od nich se dozvěděla, že do Uher přišla cholera. A císař pán že nechal uherskou hranici hlídat vojskem, aby nikdo nemohl ani sem, ani tam. Vojsko bylo napřed jen ve Starém Hrozenkově, ale potom přišlo i do Bánova a do Bojkovic. Vojáci měli rozkaz střílet bez varování po každém, kdo se k hranici byť jen přiblíží. Polušu ani ve snu nenapadlo, že jedním z těch vojáků je i její syn František. Ten často z pohraničních vršků teskně hleděl na bojkovský kostel, zámek i na tu guču doškem krytých střech mezi nimi. Kdyby se rozběhl, tak je za dvě hodinky doma. Ale voják je voják, musí sloužit císaři pánu a stát na vartě proti choleře. Kdyby zběhl, čekala by jej šibenice. Už má půlku odslouženou. Ještě dalších sedm let bude vojákem. Nevěděl, že otec je už pět let po smrti. Nevěděl, že matka už dvakrát psala uctivou žádost na císařskou kancelář, aby jej, jejího nejstaršího syna, jako živitele rodiny z vojny domů propustili. Odpověď žádná.

František stál na vartě, stál a přemítal, jak by dal vědět rodičům, že je kousek od nich, ale že nemůže za nimi. Najednou za ním něco šustlo. Prudce se otočil a strhl z ramene pušku.

Z houští na něj hleděly ustrašené oči a blekotavý hlas jej prosil: „Pán vojak, nestrelajte!“

„Vylez!“ zavelel.

Z houští se vysoukal človíček menší postavy, na zádech drátenickou krosnu.

Františkovi proletěla hlavou myšlenka, že toho dráteníka zná, že je to Miško z Drietomej, co chodí i do Bojkovic. Ano, je to ten, co vyvolává: „Hrnce drátovať!“ a mezi tím si zpívá: „Já som malý dráteníček z tej Trenčanskej stolice“.

Málem jej objal. „Miško! Ani nevíš, jak su rád, že ťa vidím!“

Miško hleděl celý vyjevený. „Pán vojak, ako to, že ma poznáte?“

„Co bych ťa nepoznal, já su Franta Vašinůj z Bojkovic. Co ťa to napadlo sem lézt, šak dyby tu stál negdo druhý, tož ťa móhl aj zastřelit!“

„Já by som neišél, ale veľká bieda ma vyhnala. V Uhrách majů rajóny jiný drotáry a ja na moj moravský rajón nesmiem. A doma deti plačů hlady. Pán vojak, prosím pustite ma.“

„Dobře, Mišo, já ťa pustím, ale o neco ťa poprosím. Půjdeš do Bojkovic k mojím rodičom a vyřídíš jim, že su tady. Kvartýrem, že su v Hrozenkově.

Tak se i stalo. Dráteník Miško šel lesem, přes Skalku, jak mu poradil Franta. Po cestě nemohl, tam byly hlídky. Strach z cholery byl veliký a – jak se později ukázalo – oprávněný. V Bojkovicích podle Františkovy rady našel Vašinovo humno a přes ně přišel na dvůr. Pes štěkal jak pominutý a Poluša se vyšla podívat, co se děje. Nejprve se lekla, co za chlapa se jim motá po dvoře, ale za chvíli jej také poznala. A Miško hned, aby se nebála, že nese vzkaz od jejího syna Franty. Pozvala jej dál a on všechno vyřídil, jak měl. Moc mu děkovala. Už v ní zrálo rozhodnutí, jak napeče buchet, ukrojí kus špeku, vezme štryclu chleba, flašu slivovice a půjde za Františkem na Hrozenkov. Dráteníka nakrmila, ještě jednou mu poděkovala a poslala jej spát na půdu. Spolu se starší dcerkou Mařkou, které už táhlo na čtrnáctý rok, zadělaly na buchty. Celá rozčilená se začala chystat na cestu. Vyjde už za svítání. Děckám přikázala, aby poklidily dobytek a drůbež. Vincek s Ludvíkem, dva prostřední kluci, musí krávě a kozám vyházet hnůj z chléva. A ta nejmenší, sedmiletá Anička, ta půjde s husami na pole a bude sbírat klásky.

Těsto vykynulo, napekly buchty, půlku tvarohových a půlku trnkových. Celá chalupa voněla jak o hodech. Děcka musela odhánět, aby jí neuchýtaly buchty ještě teplé. Všechno si nachystala do košíku a šla spát. Nemohla usnout, i když bylo už hodně přes půlnoc. Hlavou se jí honily vzpomínky na celý dosavadní život. Hlavně však na Františka. Na to, jak jej porodila, na jeho první krůčky i na to, jak jej odvedli na vojnu. Jako kdyby se nad ním voda zavřela. Celá léta o něm neměla nejmenší zprávičku. Až teď. Kdoví jak se změnil? Jistě zmužněl a je podobný svému nebožtíku tatovi. I na něj vzpomínala. Bože, kolik se toho za těch pár roků změnilo. Nakonec s myšlenkou, že musí vzít ještě jednu flašu slivovice pro Frantova velitele, usnula.

Ráno ji probudil štěkot psa. Vyhlédla na dvůr a viděla, že dráteník Miško se chystá k odchodu. Vyběhla za ním, ještě jednou mu poděkovala a dala mu pár buchet na cestu. Dětem také nechala na snídani a vyšla. Také šla přes Skalku a dál lesem k Hrozenkovu. Na zádech nesla nošku a v ní koš s jídlem pro Františka. Ze začátku se jí šlo dobře. Byl konec srpna, slunko příliš nepeklo a cesta jen mírně stoupala. Obešla Lokov a potom už dolů, do Hrozenka. Tam se dozvěděla od místních lidí, kde jsou ubytovaní vojáci. Dívali se na ni všelijak. Neměli se s vojáky moc rádi. Nakonec jí jeden voják řekl, kde Františka najde. To bylo shledání! Padli si do náručí a oba plakali. Vzlykajíc mu vyprávěla, co se za těch sedm let, co nebyl doma, všechno stalo. Jak umřel táta, jak psala žádosti, aby jej, Frantu, z vojny pustili. Vždyť zůstala sama se čtyřmi dětmi. Teď se protloukají životem, jak se dá. František jí děkoval za všechno, co pro něj udělala. Za život, který mu dala, za vychování, i za to, co mu teď přinesla. Vždyť tu nošku s jídlem a pitím nesla na zádech celé čtyři hodiny cesty.

Seděli a vyprávěli si až do odpoledne. František slíbil, že napíše žádost o propuštění z vojny. Když je otec po smrti, je živitelem rodiny on, a tak jej vojenští páni snad pustí.

Matka se nemohla vynadívat na svého syna. Opravdu byl podobný svému otci. Ale byl mužnější a uniforma mu moc slušela. Až se vrátí z vojny, jistě si najde nevěstu, která jí bude pomáhat s prací a dá jí vnoučata.

Ale sluníčko se začalo sklánět k západu a byl už čas se rozloučit. Na jak dlouho? Pán Bůh ví. Loučení bylo smutné, i když je oba hřála naděje, že se brzy shledají. Na zpáteční cestu se vydala plná dojmů, ale jakási unavená. Těžce se jí šlapalo do kopce na Řepové. Krok za krokem únavy přibývalo. Nohy měla jako z olova. Snad nebudu nemocná? To by mně tak scházelo! Toliké práce je doma. Celá schvácená se dostala na Řepové. Dál už šla po cestě, přes Bzovou a Krhov. Cítila, jak ji rozpaluje horečka. Dělalo se jí špatně od žaludku, v břichu měla křeče a zvracela. Co chvíli musela vběhnout za křoví a ulevit si od průjmu. Měla velkou žízeň.

V první chalupě ve Bzové poprosila o vodu. Děvče, co jí vodu podávalo, se jí zhrozilo. Vypadala jak Smrt. Propadlé popelavé tváře, horečkou planoucí oči. Slabostí rozklepané ruce uchopily hrnek a sotva jej dokázaly donést k ústům. Hltavě se napila, poděkovala a odpotácela se dál na cestu k domovu. Křeče břicha a průjem byly stále častější.

Prošla Krhovem. Kdo ji potkal, ten se zhrozil. Nakonec se dopotácela do Bojkovic, prošla městečkem, ale na to, aby otevřela dveře svého domu, už jí nezbylo síly. Upadla na zápraží. V pádu praštila hlavou do dveří. Poslední, co na tomto světě slyšela, byl hlas její dcerky Mařky: „Maminko, co je vám?“.

Ještě pozvedla hlavu, chtěla něco říct, ale hlava už jí jen bezhlesně klesla a Poluška vydechla naposled. Děvče začalo křičet, volat o pomoc.

Sousedky se seběhly. Kterási, když viděla, jak Poluša vypadá, vykřikla: „Ona má choleru!“ A druhá: „Poluša sem dovlékla choleru!“ Do ženských jako když střelí. Všechny se rozprchly, aby se nenakazily.

Někdo běžel pro rychtáře, jiný pro kněze. Městečkem se rozlehlo klinkání umíráčku. (Mimochodem, je to ten samý zvon, co vyprovází duše zemřelých dodnes).

Bylo 29. srpna 1831.

Apolonie Vašinová byla první obětí strašlivé epidemie cholery, která toho roku postihla Bojkovice. Jak se můžeme dočíst v kronice od pana řídícího Doliny, byla hned k jejímu domku postavena stráž, aby nikdo nemohl po dvacet dní vyjít ven. Nic to nepomohlo. Lidé začali mřít na všech stranách městečka. Jestli sem choleru přinesla opravdu Apolonie, to se doložit nedá. Inkubační doba této strašné nemoci je velice proměnlivá. Od několika hodin až po několik týdnů – v závislosti na teplotě. Na choleru tenkrát zemřelo v Bojkovicích během šesti týdnů 115 lidí a v Záhorovicích 70.

Ale všechno má svůj konec. I cholera skončila a život šel dál. Konec tohoto příběhu už není tak smutný. František byl propuštěn z vojny. Všechny Polušiny děti choleru přežily. František byl pravděpodobně náš prapradědeček.

Vidíte oč menší je naše trápení proti tomu, co zažívali naši předkové? A položme si otázku, co jim dávalo sílu přežít takovou hrůzu? Co jim dávalo naději, že bude zase líp?

Byli odolnější než my. Netrápily je žádné alergie. Jejich imunitní systém byl plně vytížen bojem právě s takovými nákazami, jako byla cholera. Silní přežili a nesli pochodeň života dál.

Prvním doloženým našim předkem byl František Vašina, narozený kolem roku 1801. Byl to právě ten voják, který pustil dráteníka Mišku. Byl to syn Apolonie Vašinové. Oženil se a jeho manželka se jmenovala Anna, rozená Koželuhová. Těm se někdy v roce 1837 narodil syn František. Po škole se vyučil ševcem a stal se příslušníkem slavného cechu ševcovského v Bojkovicích. Když vyrostl, vzal si za ženu Annu Blahůškovou. Bydleli v Komenské uličce, v domě č. 240. Tam se jim narodil 21. 1. 1867 syn František (to byl později náš dědeček.). Kromě něj měli ještě syny Karla a Ferdinanda. Matka jim zemřela v roce 1875. Ferdovi bylo jen pět let a byl dán do církevního sirotčince na Velehradě. Jejich otec zemřel roku 1888. Karel a František byli už velcí a Ferdinand studoval církevní gymnázium a posléze vysokou školu. Stal se z něj pan inženýr a později pan rada na dráze. Tento člověk sehrál v dalších osudech rodiny Vašinovy několikrát významnou roli.

Náš dědeček František Vašina prožil obyčejné dětství tehdejších kluků. Pásl husy, kozy a později krávy. Většinu roku chodil bosky, i když jeho tatínek byl švec. Do školy chodil jen do 12 let. Taková byla tehdy povinná školní docházka – a to ještě přerušovaná „úlevami“. Co to byly „úlevy“? To když rodiče potřebovali dítě na práce v hospodářství nebo doma, tak požádali o „úlevu“ aby jej nemuseli posílat do školy. Když v roce 1879 vyšel ze školy, dali jej rodiče vyučit zedníkem. Učební doba trvala 6 let. Zedník, to bylo tenkrát perspektivní povolání, protože po zednících byla veliká sháňka. To bylo zapříčiněno událostmi v Uhrách.

V roce 1867 proběhlo rakousko-uherské narovnání. Rakousko po prohrané prusko-rakouské válce v roce 1866 nemělo sílu vzdorovat požadavkům uherské šlechty a uherských nacionalistů na samostatnost Uher. Z jednotného Rakouského císařství se stalo Rakousko-Uhersko. Uhři (Maďaři) měli svoje království s hlavním dvouměstím Buda-Pest. A právě tam nastal obrovský stavební boom. Ze dvou měst se stalo jedno – Budapešť. Zedníci z východní Moravy odcházeli z jara na Josefa (19. 3.). Zpátky se vraceli na Michala (29. 9.) nebo až na Martina (11. 11.). Z Bojkovic chodili pěšky přes Hradskou Nivu, jak po staletí chodívali miškáři (zvěroklestiči).

Prošli přes Vlárský průsmyk a byli v Uhrách. Pak podél Váhu k Dunaji a ten je přivedl až do Pešti. Zkusme si představit, jak asi museli být vybaveni na takovou cestu a co si nesli na zádech na osmiměsíční pobyt ve světě. Napřed chodili pěšky až do Pešti. Cesta jim trvala 10 až 14 dní. Později jen do Trnavy, kde nasedli na vlak směr Bratislava a Budapešť. Cestu jim ulehčilo až otevření Vlárské dráhy v roce 1888, která se napojovala v Trenčianské Teplé na trať Žilina–Bratislava a dál na trať do Budapešti. Tehdy už za prací do Uher odcházely celé rodiny.

To už bylo zedníku Františku Vašinovi 21 let. Již byl tovaryšem a určitě patřil do některé zednické party, které šéfoval zkušený polír. Ten měl za úkol zajistit pro svoji partu zakázku, ubytování a pochopitelně domluvit peníze a další podmínky. Zedníci z Bojkovic a okolí stavěli Budapešťský parlament a další stavby, kterými se maďarská metropole pyšní dodnes.

V Bojkovicích, na nynější Mánesově ulici žili v č. 336 Karáskovi. Tatínek Josef byl soukeník. Byl příslušníkem nejstaršího bojkovského cechu – soukenického. Za ženu měl Josefu, rozenou Koželuhovou. Tatínek Josef denně na tkalcovském stavu prohazoval člunek osnovou a rámem přitlačoval další niť k už utkanému suknu. A tak pořád dokola. Potom nosil dílo na valchu, kde je namočil a vyvalchoval, aby bylo pěkně hladké. Časy, kdy jeho řemeslo vynášelo, byly už dávno pryč. Vznikaly textilní fabriky a těm nemohli drobní soukeníci konkurovat. Proto svého prvorozeného syna Josefa, narozeného roku 1853, nechal vyučit zedníkem. Po vyučení v roce 1871 odešel Josef s partou zedníků, tak jak desítky jiných, do Pešti. Pracoval tam, a protože si našel práci i na zimu, tak se domů na Moravu už nevracel. Vedlo se mu dobře, a tak tam za ním přijel i jeho mladší bratr Karel. Josef se oženil. Za ženu si vzal Evu. Odkud byla, to nevím. Mluvila směsí jazyků snad všech národů Rakouska-Uherska, jen česky nebo slovensky ne. Na úmrtním listě měla uvedené místo narození „Uhry“. Nakonec do Pešti za svými bratry přijela i jejich nejmladší sestra Marie narozená roku 1866 (to byla o mnoho let později naše babička).

Historie rodu Sojů v Bojkovicích.

Následující řádky budou o rodu Sojů. Je to rod mojí matky. První zmínka o tomto rodu je v kronice pana řídícího Doliny z roku 1646. Je to rod dynamický. Jeho členové byli – a jsou – pracovití, ale nemají daleko k průšvihům. Nejdřív se pokusím vysvětlit, jak vlastně vzniklo to podivné příjmení – Soja. Myslím, že s luštěninou stejného jména to nemá nic společného. V podkladech, jež získal Radek Soja při práci na sestavování rodokmenu rodu Sojů, se mezi předky kolem roku 1680 vyskytují jména Soječka, Sojíček a tak podobně. Domnívám se, že jméno Soja vzniklo zkomolením zdrobněliny od názvu ptáka sojky. Příslušníci rodu Sojů byli hodně plodní a z původní rodiny, která se do Bojkovic přistěhovala v první polovině 17. století, se zakrátko oddělily další rodové větve.

V Evropě v roce 1646 ještě zuřila třicetiletá válka. Bojkovicemi procházela vojska císařská i jejich protivníci, vojska Švédská a hordy nájezdníků z Uher. Ať to byli ti, anebo oni, všichni se dopouštěli násilí, kradli úrodu i dobytek, znásilňovali ženy a odváděli mladé chlapce do svých řad. V kraji vládla nepředstavitelná bída. Hladem a prožitými útrapami zesláblí lidé podléhali nemocem. Rodina Sojova však tyto hrůzy přežila. Nevím sice, kolik jejich členů padlo za oběť válečnému běsnění, ani kolik jich zemřelo na mor či jiné nemoci, ale naši předkové žili dál v Bojkovicích, v Pitínské ulici v domě č. 192.

V roce 1648 skončila třicetiletá válka. Nastal mír. Netrval však dlouho. Z Uher sem i nadále pronikaly tlupy nájezdníků podporované předními uherskými šlechtici. Loupení a drancování pokračovalo ještě dalších více než sto let.

Sojovi vydrželi všechny tyto hrůzy. Snad pro veliký počet dětí dost Sojů přežilo a neslo pochodeň života dál.

Písemných zmínek o rodu Sojů v úředních dokumentech mnoho není. První zmínka je v Purkrechních knihách, ze kterých čerpal pan řídící Dolina při psaní Kroniky městečka Bojkovic. Tam právě stojí, že Sojovi sem přišli na příkaz vrchnosti v roce 1646 z Krhova a bydleli v č. 192. To bylo blízkosti křižovatky ulic Pitínské a Drahy.

V Krevní knize je uvádený Mikuláš Soja v souvislosti se zabitím Jiříka Mrázka z Krhova. Tato nešťastná událost se stala 12. října 1636. V Bojkovicích byl jarmark. Mládenci z Krhova se s mládenci z Pitína servali tak, že tekla krev. Jiřík Mrázek tam zůstal ležet potlučený a šavlí zle porubaný. Kamarádi jej donesli domů, ale nebylo mu pomoci. Na třetí den zemřel. Vyšetřování této události je popsáno v Krevní knize v kapitole „O vraždách a mordích“. Zdá se, že vrchnost a ani místní konšelé neměli moc chuti celou záležitost vyšetřovat, poněvadž vyšetřování se rozjelo až na základě žaloby matky zabitého Jiříka Mrázka. Mikuláš Soja je spolupodepsán pod žalobou matky zamordovaného, Kateřiny Mrázky z Pitína. Protože se častěji zúčastňoval soudních jednání a byl při nich obratný, získal si přízvisko „advokát“.

Další ze Sojů, Lukáš, je uváděn v Krevní knize městečka Bojkovic jako strana žalovaná od jisté Doroty, dcery nebožtíka Matlince ze Záhorovic. Pro představu cituji zápis z Krevní knihy, z kapitoly „O trestání cizoložníků a smilníků“:

Dorota, dcera nebož. Matlince ze Záhorovic. Ta jsoucí ve službě u Martina Mašáňovýho v městečku Bojkovicích od času postního, léta minulýho 1636, totiž středopostí dopustila se smilstva a tedy skutku krom stavu manželskýho nepořádnýho a ještě těhotná zůstává, kterýž skutek sčítá na Lukáše Sojovýho z Krhova, sirotka J. M. pána, ještě svobodnýho pacholka služebnýho u týhož hospodáře. Protivá čemuž on velice hrubě odpor činí, že jak živ s ní nic činiti neměl jak skutkem, tak ani slovem. Jest před rukama pod rukojemstvím zaručený. (zavřený).

Zápis dál nepokračuje, takže se můžeme domnívat, že si Lukáš Soja Dorotku vzal. Možná mu vrchnost dala na vybranou – buď tě pošleme na vojnu (pořád ještě zuřila třicetiletá válka), nebo si ji vezmeš a dáme ti k ní chalupu, abyste měli kde bydlet. Tak se dostali Sojovi do Bojkovic. Opuštěných chalup, ve kterých všichni pomřeli na mor, nebo byli povražděni, bylo tehdy v Bojkovicích hodně.

V dalších staletích se jméno Soja v úředních dokumentech, s výjimkou farních matrik, nevyskytuje. Až v letech 1847 a 1848 jsou ve studii o „Vývoji hornictví na Bojkovsku“ uváděni jako horníci při těžbě železné rudy pro bojkovické hutě Jiří a Antonín Sojovi.

Tak jsme se dostali až k doloženým předkům mojí matky Julie, rozené Sojové. Začněme jejím prapradědou. Jmenoval František Soja (3. 7. 1781–14. 5. 1833). Za manželku si vzal dne 17. 11. 1800 Kateřinu, rozenou Kasanovou. Měli syna Františka, narozeného roku 1806. To byl praděda mojí matky. Oženil se poměrně pozdě. Až ve svých 32 letech vzal si za ženu Josefu, rozenou Viceníkovou. Těm se narodil syn, kterému dali jméno Ludvík (19. 8. 1839–17. 4. 1888). To už byl děda mojí matky. Babička mojí matky se jmenovala Josefa, rozená Šťastná. Svatbu měli 20. 11. 1867. V roce 1868 se jim narodilo první dítě, dcera Františka. Po ní v roce 1869 další děvčátko, Marie. Potom 27. 11. 1873 syn František, to byl později otec mojí matky a můj děda. Po něm ještě v roce 1881 dcera Žofie a o dva roky později syn Ludvík. Zmiňuji se jen o těch, kteří se dožili dospělosti. Celkem se jim narodilo sedm dětí. Dvě děti jim zemřely ještě jako miminka.

Když není dost historických podkladů, nastupují legendy a pověsti. Od mého dědečka, Františka Soji, jsem slyšel takové zajímavé vyprávění. Pokaždé když jsme šli na pole do Kopanic, zastavili jsme se u kapličky na Hradské Nivě. Děda mně ukazoval obraz Matky Boží Čenstochovské, co visí uvnitř, a říkal, že jej donesli naši předkové až z Polska, z Čenstochové. Kapličku nechali postavit bojkovičtí miškáři, (zvěroklestiči), aby je Matka Boží Čenstochovská, ochranitelka proti moru, chránila na cestách a jejich rodiny aby chránila doma. Zajímavostí je, že když byl kolem roku 2000 tento obraz odborně restaurován, říkal restaurátor, že jsou na něm vidět vlivy Byzance a že má podobnou kompozici jako pravoslavné ikony. V současnosti visí v kostele sv. Vavřince v Bojkovicích, vlevo od hlavního vstupu. Škoda, že věci nemohou vyprávět. Co by nám pověděl tento obraz, bylo jistě velice zajímavé.

Miškáři (zvěroklestiči).

Vrátím se k dědovi a babičce mojí matky, Ludvíkovi a Josefě Sojovým. Bydleli v Pitínské ulici, vlevo od silnice, blízko za křižovatkou na Drahy. Dům je už dávno zbouraný. Byl to domek malý, přízemní, krytý doškovou střechou. Za ním malý dvorek a zahrádka. Pár slepic a koza. V Kopanicích kus pole. To bylo celé jejich hospodářství. Na uživení sedmičlenné rodiny to nestačilo. Proto musela dvě nejstarší děvčata hned po skončení povinné školní docházky, ve dvanácti letech, do služby. Napřed sloužila u sedláků v Bojkovicích, a když byla větší, tak obě děvčata odešla do Vídně.

Americký kufr.

Dneska vám povím, jakou jsem mívala postýlku, když jsem byla malá. Spávala jsem v americkém kufru. Proč americkém? No, protože se s ním jezdilo do Ameriky.

„Ale vždyť nikdo z rodiny do Ameriky neodjel.“

„Neodjel, ale mockrát chtěl. A když to někoho chytlo, tak si ten kufr sbalil a jel.“

„Tak jak to, že neodjel?“

„Vždycky mu do toho něco vlezlo. Začal to náš otec. Před 1. světovou válkou tady byla veliká bída. Doma nás bylo sedm dětí, otec nás ševcovinou uživit nemohl, pole jsme měli jenom necelý hektar a často nebylo opravdu co jíst. Otec se na tu bídu už nemohl dívat. A že pojede do Ameriky. Za poslední peníze si koupil ten kufr. Na cestu si vypůjčil. Maminka nebyla ráda, ale věci na cestu mu pomohla sbalit. Se všemi se rozloučil, sliboval, že nám bude z Ameriky posílat peníze, že si přikoupíme pole a bude nám líp.

Naložil si kufr na trakař a vyjel. Jel na nádraží. Snad aby zkrátil to loučení, vyjel zbytečně brzo. Do odjezdu vlaku mu zbývala skoro hodina. Tak se zastavil ještě v hospodě. Na jedno pivo. Jenomže u jednoho piva nezůstalo. Kamarádi se s ním chtěli rozloučit, a tak jim poplatil a oni zas na oplátku jemu. Už věděl, že musí jít, aby mu vlak neujel, ale oni na něj, že pojede další a že mu Amerika neujede. Hodiny utíkaly, vlaky ujížděly a peníze, co měl na cestu, putovaly z jeho peněženky do kasírtašky pana hostinského.

Nakonec to dopadlo tak, že v 10 hodin večer k nám přišel posluha z hospody, nech si přijdeme pro tatínka. Tak kluci, Franta a Ludva, pro něj šli. Naložili jej i s tím kufrem na trakač a jeli domů. Doma bylo Boží dopuštění, maminka lamentovala, že propil peníze, a místo aby nám pomohl, tak nás zahnal do ještě větší bídy.

Ale jak už to bývá, všecko zlé je k něčemu dobré. Mně z toho kufru udělali postýlku. Snad až do deseti let jsem v něm spávala. Tatínek dostal práci na dráze a bída už nebyla tak veliká.

Potom s tím kufrem chtěl odjet do Ameriky můj nejstarší bratr Franta. Postýlku mně udělal z velikého šuplíku od kosnu. Do kufru si napakoval všechno potřebné. I „šífkartu“ (lodní lístek) už měl koupený. Ale stalo se cosi pro mne tenkrát nepochopitelného. Den před odjezdem se u nás objevila tetička Hřibová a s maminkou si cosi šuškaly. Potom maminka na Frantu velice křičela:

„Děvčicu přívédls do neštěstí – a včíl chceš ujet? Celá rodina bysme sa moseli haňbů propadnůt!!!“

Franta, celý rudý, mamince slíbil, že do Ameriky nepojede a „tů děvčicu, co přivédl do neštěstí“, že si vezme. Tak se i stalo. Moje postýlka z amerického kufru se mně zas vrátila.

Dalším cestovatelem do Ameriky byla naše nejstarší sestra Marie. Doma jsme jí říkali Mařka.

Tak kolem roku 1924 dostala maminka dopis od své sestry z Ameriky, z Chicaga, s prosbou, aby některá z děvčat za ní přijela. Že mají hospodu a potřebují kuchařku.

V ten čas už Mařka vařila v restauraci v Trenčíně a byli tam s ní spokojeni. Byla svobodná, vařit uměla, tak proč by nejela? Tak mně sebrali moji „postýlku“ z amerického kufru.

Mařka se začala balit. Balila se celý měsíc. A pořád ne a ne být hotová. Bylo na ní vidět, že se jí nechce. Nakonec si našla i kamarádku, která tam s ní měla jet. A já jsem celou tu dobu zase spávala v tom šuplíku od kosnu!

Konečně přišel neodvolatelný den odjezdu. Nastalo veliké loučení prolité potoky slz. Mařčin pláč a vzlykot nám zněl v uších až do večera. Maminka jí říkala, že jestli nechce, ať nejezdí. Tetičce napíšeme, že nemůžeš a bude to. Mařka na to, že ne, když už to slíbila, tak pojede. Americký kufr jsme naložili na tragač a jeli jsme Mařku na nádraží vyprovodit. Lidí s velkými zavazadly bylo na nádraží víc. Trochu se nám ulevilo, když jsme viděli, že nepojedou do Ameriky samotné. Tehdy odjíždělo do Ameriky víc lidí z Bojkovic i z okolí. Když se vlak rozjížděl, z oken vlaku se nesl smutný sbor: „Zasviť mně ty slunko zlaté na poslední z vlasti krok...“

Tehdy se náš americký kufr dostal nejdál. Až do Hamburku. Děvčata už nasedala na loď. Mařka plakala a plakala. A kamarádka, protože to byla dobrá kamarádka, tak plakala s ní.

Oči měly od pláče červené jak králíci. Jejich očí si všiml lodní lékař, a že je dál nepustí, že mají trachróm. To je velice nebezpečná a nakažlivá oční nemoc, po které se může i oslepnout.

Tak se obě zase vrátily do Bojkovic a mně se vrátila moje postýlka.

Dřív jsem často na ten kufr myslívala. Nejenom lidé, ale i věci se mohou zpronevěřit svému poslání. Kufr je symbol cestování. Posláním kufru je provázet lidi na cestách. Tento však fungoval jako kotva. Žádný, kdo si jej sbalil a chtěl odjet, neodjel. A když odjel, tak se zas velice rychle vrátil. Jako se vrací loď, kterou vichr žene na moře, ale kotva ji přitahuje, drží a nepustí. Tož takový byl náš „americký“ kufr – moje postýlka.

Julie Sojová.

PAMĚTI PORODNÍ BÁBY

Následující text napsala ve svých 82 letech v roce 1994 moje matka, Julie Vašinová. Já jsem její dílo jen přepsal. Prosím nečtěte to naráz. Slova jsou jako déšť. Když je déšť přívalový, voda steče po povrchu a nevsákne do půdy.

Nejsem spisovatelka ani nic od pera, třeba učitelka nebo úřednice. Jsem porodní asistentka. Podle dnešního úředního názvu „ženská sestra“. Pro Bojkovjany babka Vašinová.

Rozená jsem Sojová, a když jsem byla mladá, všude mne nazývali Sojka. V Brně, v nemocnici u Svaté Anny mně paní vrchní říkávala: „Sojka, ty slovačisko, zazpívej nám něco!“

A já jsem začala: „Porezal som sa kriváčkom, kriváčkom som sa porezal...“ a tak dál.

Ale než jsem se dostala do Brna, tak jsem se musela nejdřív něčemu naučit, vyštudovat na porodní asistentku. A to jsem studovala v Košicích.

Začala jsem to psát od prostředku. Začínám znovu. Píši to pro svoje potomky, aby se dozvěděli, jak jsme žili začátkem 20. století.

Narodila jsem se 9. února 1912 v Bojkovicích jako sedmé dítě svých rodičů. Bylo to za Rakouska, za císaře pána Františka Josefa I.

První ze sourozenců byla Mařka roku 1894, pak Franta (1899), Fanynka (1902), Žofka (1903), Ludvík (1905), Pepina (1908) a poslední já, Julie, v roce 1912.

Mařka se vdávala až v roce 1923 ve svých 29 letech. Fanda v 28 letech, Žofka v 38 a já ve 29 letech. Franta se ženil v 34 letech, Ludva ve 30. Dnes se děvčata, školačky chlubí ve 14–15 letech, že už nejsou panny. A potom těch potratů a zlodějů, přepadávání a vražd. To je strašné, čeho jsem se dožila. To nebylo nikdy. Jaká je dnes morálka, o tom píší noviny. Já o tom nechci psát. Já píši o své rodině, jak žili chudobní lidé, jak jsme byli my. Tak žila většina lidí v Bojkovicích. Tady byl bohatý jen pan farář, pan doktor a advokát Hönig. Ani obchodníci nebyli bohatí, protože chudí chodili nakupovat na knížku nebo za nějakou práci a jindy třeba za vajíčka. Na knížku to bylo ošemetné. Když byla chalupa, tak obchodník dával, dával a najednou byla chalupa na buben. Přišel exekutor a majitel se musel vystěhovat. Lidi pak bydleli všelijak ve stodolách, v různých boudách, a jak se dalo. Dnes se divíme, jak mohly být dvě chalupy pod Světlovem na komenské silnici, jak je stolárna za komínem. Tam byla pálenice, která měla komín největší v Bojkovicích. K tomu komínu byly přilepeny dvě chalupy. Když se v pálenici pálilo, tak jim bylo teplo. A pálilo se většinou celou zimu.

Takových příbytků bylo po Bojkovicích na různých místech víc. Zbourané byly až za komunistů.

Moje rodina nebývala v takových chalupách. My jsme bydleli na bytě. Já si pamatuji jen na byt u Hradských na Podsedkách č. 34. Tam jsme bývali 16 let. Potom jsme se stěhovali do svého, na Drahy 198.

U Hradských se nám bydlelo dobře. Mohli jsme chovat králíky a kozy. Za to jsme jim pomáhali na poli a dávali jsme jim deputátní uhlí z dráhy, kde otec pracoval.

Nájem za byt jsme jim také platili – 30 Kč za měsíc. Dnes už by to žádný za byt ani nepovažoval.

Když pršelo, tak nám přes komůrku a přes kuchyň tekla voda. Všichni jsme se tam do té jedné místnosti ani nevešli. Franta, když přišel z učení z Vídně, tak spával na hůře. Já jsem jej poznala, až když mu bylo osmnáct let. Do té doby žil ve Vídni nebo ve světě. Mařka a Fanynka byly ve službě u paniček ve městech. Mařka v Uherském Hradišti, Fanda v Přerově. Před tím, už od osmi let, chodila Fanynka k Urbánkom Matůšom opatrovat děti. Domů chodila jenom spát.

Spávali jsme všelijak. Já jsem spávala na „americkém kufru“. To byl kufr, se kterým se náš tatínek Soja František, narozený roku 1873, chtěl vydat do Ameriky. Nemohl se na naši bídu už dívat. Nebylo práce, nebylo peněz, nebylo co do huby. Všichni jsme chtěli jíst, a nebylo z čeho vařit.

Tak se rozhodl pro cestu do Ameriky. Sbalil si veliký proutěný kufr, naložil jej na tragač a jel na nádraží. Po cestě se ještě zastavil v hospodě u Kozáčků. No a dál už nedojel. Vypil si, a když z hospody vyšel, tak to zatočil zas domů. No tož to byl ten „americký kufr“.

Můj bratr Franta byl stolařem-sekerníkem. To byli řemeslníci, kteří stavěli mlýny.

Vyučil se ve Vídni. Když se z Vídně vrátil, byl strašně zbědovaný. Byl konec 1. světové války.

Všude byl velký hlad. On byl tak hubený a slabý, že když mu maminka našla místo u stolaře Slaměníka, tak se ho pan mistr ptal, jestli unese aspoň metlu, aby mohl zametat verkštat.

To, že byl tak vyhublý a slabý, bylo na druhou stranu dobré, protože tenkrát, když Rakousko prohrávalo válku, tak už odváděli na vojnu i šestnáctileté chlapce. Byl tak bídný, že jej neodvedli.

Když bylo po odvodu, tak mu maminka začala podstrojovat, aby se aspoň trochu spravil. Než skončila válka tak se spravil. V roce 1919, to už byla republika, jej vojenští páni uznali schopným vojenské služby. Na vojně byl tři roky. Na Slovensku vypuklo povstání. Maďarský revolucionář Béla Kun tam na jižním a východním Slovensku zakládal bolševickou Republiku rad. ČSR tam poslala armádu a s ní i mladého Františka Soju. Když se z vojny vrátil, byl už z něho chlap. Ale pořád spával u Hradských na hůře. Práce nebylo. Nic nemohl sehnat. Podle názoru otce se flákal. Otec na něj byl zlý, často mu nadával. Bývaly tehdy u nás hrozné kravály. Otec byl z toho nešťastný. Začal vysedávat v hospodě, propíjel peníze a dělal dluhy. Já jsem k Liškom do hospody nosívala maminčin prsten jako zástavu, aby nám neposílali upomínky za 1/8 nebo 1/4 litru rumu, co otec denně vypil. To byla jeho dávka každý den. Někdy u Lišků, někdy v pálenici u Marků Goldů, jindy u Cichrů. Svůj prsten už dávno propil i s hodinkama, co dostal na biřmování od strýce, který mu byl při tom obřadu za kmotra. To byl strýc Karel Soja, který obchodoval s děvčatama. Byl svobodný a jezdil po celém světě. Hlavně do Turecka a různých arabských zemí, kde bylo mnohoženství. Tam prodával děvčata. Říkalo se o něm, že je moc bohatý. Když přišel k nám, vždycky nám dovezl svatojánský chleba a různé korálky. Mamince dával šátek a s tatínkem šli do hospody, kde se strašně opili. Za otce zaplatil všechny dluhy. Asi v roce 1916 na podzim se objevil naposled. Pak se ztratil ve světě. Já jsem měla čtyři roky, tak si na něj moc nepamatuji, jen jak jsme s Pepinou poslouchaly, když vyprávěl o moři a všelijaké příhody, až nám oči z důlků lezly. Ve vzpomínkách jej mám jako starého, ale jak byl opravdu starý, to nevím.

V tu dobu k nám chodívala i babička Sojova. Ten strýc jí říkával „švegríňa“, asi to mělo být švagrová. Babička se s ním vždycky zlobívala. Jednou jsem seděla babičce na klíně a ona byla na něj tak rozzlobená, že mu, jak seděl proti ní, vrazila facku. To si opravdu pamatuji.

Strýc, co obchodoval s děvčaty.

Tady vstoupím do vzpomínek mojí matky na toho podivného strýčka, který prý obchodoval s děvčaty.

Byl to Karel Soja, narozený 1854 v Bojkovicích. On to byl opravdu švagr babičky Sojové, tedy vlastně prastrýc mojí matky. Jeho praktiky byly takové, že tady na Moravě najímal děvčata na polní práce do Uher. A převezl je vlakem až někam na Balkán a tam je prodal Turkům. Nic netušící děvčata se těšila na veliký výdělek u bohatých maďarských sedláků, ale zatím končila v tureckých harémech a nevěstincích. Dlouho se mu to zřejmě dařilo, až se některé té nešťastnici podařilo utéct a vrátit se domů. Tak to na něj prasklo a on musel zmizet. To se stalo někdy v roce 1916. Skoro sto let nikdo nevěděl, kam se poděl. Až asi roku 2005 přišel mému bratranci Oldřichu Sojovi dopis z Německa. Psal mu prapravnuk zmíněného Karla, že se mu podařilo vypátrat, že se jeho prapraděda původně jmenoval Soja a pocházel z Bojkovic. Jestli prý neví, proč si změnil jméno na Vogel a proč z Bojkovic utekl.

Pravda je jak olej, vždycky vyplave na vodu. I když to někdy trvá dlouho.

Babička Sojova, otcova matka, s námi chtěla i bývat, ale maminka jí to vymlouvala, že ji nemá kam dát. Babička neměla ráda strýce Wimrového, svého zetě. Jeho žena, naše tetička, pořád rodila děti a ony jí jedno za druhým umíraly. Až teď to všechno chápu. Babička už nemohla hledět na utrpení svojí dcery, u které na stáří žila. Chtěla žít tam, kde je plno dětí, i když v bídě, ale byl tam život a ne umírání. Nakonec maminka svolila. Začali jsme líčit komoru, kam si měla babička přestěhovat postel. Než jsme ji vylíčili, tak babička umřela.

Babička Sojová, otcova matka, byla menší postavy. Měla na sobě moc sukní, jupku a na hlavě šátek s „týlem“. To byl takový malý šáteček, který se uvazoval děvčatům, když se vdávala. Byl uvázaný kolem hlavy, ne po bradu. Babička vypadala velmi důstojně, až mohutně. Mně se zdála móc velká. Tak si ji pamatuji. Umřela v listopadu 1916 – jak císař pán, ve stejný den. Já byla malá, až v únoru následujícího roku mi bylo pět roků.

Šly jsme se s babičkou rozloučit. Fanynka byla už velká, tak nás vzala, mně i Pepinu, s sebou.

Měly jsme mrtvé babičce políbit ruku. To byl takový zvyk. Já jsem to nechtěla udělat, já jsem se jí bála. Dnes už se to nedělá, byl to špatný zvyk. Když jsme se šly s babičkou rozloučit, zastavily jsme se u Viceníků-Stázků. Tetička Anastázie byla setra naší babičky, a protože tu bylo moc Viceníků, tak se jim podle ní říkalo „Stázci“. Tetička Stázka si vzali vlňák a honem jsme utíkaly k Wimrům na Tihelňa. To je ulice, jak se jde do Pitína. Ten dům už je zbouraný.

On to nebyl jejich dům, bývali tam v nájmu. Majitelka byla „Babuška“ Váňová odjetá v Americe. Vdala se za Dočkala. Byli to dobří známí. Pronajali Wimrům celý dům a už se do něho nikdy nevrátili. Zůstali v Americe.

Tetička Wimrová, u které naše babička dožila své dny, byla sestra našeho tatínka. Jmenovala se Žofie. Měla a vychovávala sedm živých dětí. To ostatní se nepočítá. Já si pamatuji, že jí z těch sedmi zemřeli:

Anička 10 roků, František 6 roků v jednom týdnu na záškrt.

Ludvíček a děvčátko, nevím na co.

Naživu do dospělosti zůstali: Božena, Karel a Jožena.

Strýc Wimer byl z Čech, někde od Příbrami. Byl zaměstnaný u Bajerů (dnes Sedláčků) ve mlýně. Přišel tam o nohu. To už byl ženatý.

Další tatínkova sestra byla Františka. Sloužila ve Vídni v rodině generála Říhy. Byla svobodná. Jezdívala k Wimrům. My s Pepinou jsme tam chodily za ní, jestli nám něco nepřivezla. Říkaly jsme, že ji jdeme přivítat. Já jsem byla Juli a Pepina byla Peprl. Když jsme jí tak doma říkali, tak se velice zlobívala.

Dále byla tetička Mařka. Také žila ve Vídni. Byla vdaná, jmenovala se Dvořáčková. Za mlada prý bývala veliká hříšnice. Na odpuštění hříchů dostala za pokání pracovat na stavbě chrámu Sv. Štěpána ve Vídni. Nosila tam v putně vodu, maltu nebo i kamení. V čem spočívaly její hříchy, se můžeme jen domýšlet. Tetička Dvořáčka byla bezdětná. Kdy zemřela, to nevíme.

Strýc Ludvík, otcův bratr narozený roku 1883, se ve Vídni vyučil stolařem.

Řemeslo ale nikdy neprovozoval. Dal se na politiku. Byl tajemníkem odborů dřevařských dělníků v Brně a okolí. A také poslancem za sociální demokracii. To ale až se přestěhovali z Vídně do ČSR. Tedy až v roce 1918 nebo 1919. Do Bojkovic jezdíval za svými straníky a radil jim. Jedenkrát, když nás byl navštívit, šli jsme jej s mým bratrem Ludvou vyprovodit na nádraží. Ludva byl ode mne o sedm let starší. Už se učil u Teršlů krejčím. Seděli jsme v restauraci u Musilů, která byla u nádraží. Strýc si dal pivo a my s bratrem jsme pili limonádu. Od Záhorovic přijel vlak a z něho vystoupili, mimo jiné lidi, také dva pánové v buřinkách. Obcházeli nás, prohlíželi si nás, něco si povídali a najednou přiskočili k našemu stolu a bratrovi na ramena položili ruce.

„Jménem republiky jste zatčen!“

My jsme vyskočili od stolu a Ludva i strýc se ptali proč?

„Vy se ptáte proč? Leciáne! Jste to vy!!!“

Lecián byl slavný zloděj, podvodník a vrah. Policie jej hledala po celé Evropě.

Strýček jim povídá: „Pánové, vy se mýlíte. To je můj synovec.“

A oni: „Ať se legitimuje.“

Ludva na to: „Já žádnou legitimaci nemám. Nikam nejezdím, tak ji nepotřebuji.“

Do toho se už vmísil strýc, ukázal jim svoji legitimaci poslance národního shromáždění. Pánové se omluvili, že je na Leciána podobný, a ukázali jeho fotografii. Skutečně Ludva byl na něj podobný. Kdyby tam strýc nebyl, tak by jej odvezli do Hradiště do kriminálu a bůhví jak dlouho by jej tam drželi, než by se prokázalo, že není Lecián...

Tak toto byla rodina mého otce. Teď napíši něco o rodině mojí matky.

Františka Sojová, roz. Divišová.

Maminka byla Františka, rozená Divišová. Měla sestry Marii a Josefu. Josefa se vdala za Sůkaného z Pitína. Měli dceru Reginu. Tu si pamatuji. Žili v Pitíně, na Hejdovém měli obchod. Moc se jim nedařilo, a tak se vystěhovali do Ameriky. Tetička Pepina, jak jsme jí říkali, posílala mamince z Ameriky peníze. Asi se jim dařilo dobře, měli tam hospodu. Regina si vzala za muže nějakého Španěla. Tetička zemřela, když tu byla 2. světová válka.

Po válce v roce 1945 jsme jim s mojí setrou Pepinou napsaly dopis. Tak nazdařbůh, na starou adresu. Kupodivu to došlo. Dostaly jsme odpověď a v dopise dolary, na naše peníze to bylo 500 Kčs. Pak se ale spojení přerušilo. Nevím ani, jestli měla Regina děti. Ty by asi ještě žily.

Regina už sotva. Byla ročník 1902.

Tetička Marie byla maminčina nejmladší sestra. Byla vdaná za Josefa Mazůcha. Měli dceru Marii. Odkud strýc Mazůch pocházel, nevím. Mařenka, jejich dcera, o něm nikdy nemluvila.

Bydleli v tom domě, jak bývá Josef Strommer, zámečník, u mostu přes Olšavu. Říkalo se tam na „Pinduli“. Kdysi to bývala zájezdní hospoda, kde formani přepřáhali koně. Ale jak byla vybudována Vlárská dráha, tak formani přestali jezdit a hospoda upadala. Její konec udělala Olšava. Než byla zregulovaná, tak tekla, kudy chtěla. Při jednom jarním tání voda hospodu smetla. Maminka vyprávěla, jak zachraňovali různé věci, co voda brala. A vzala všecko. I dlužní knížky, ve kterých byly zapsány dluhy štamgastů, co neměli čím platit. Strýc byl na mizině. Ještě před tím, dokud se jim dobře dařilo, tak koupili dům č. 5. Je to ten dům, ve kterém teď bývá moje neteř Milena Jarošova se svojí rodinou. Po povodni se do tohoto domu přestěhovali. Byl to pro ně nešťastný dům. Teta Marie zemřela na otravu a strýc Mazůch, Mařenčin otec, se oběsil. Byl bez prostředků, neměl z čeho žít. Tehdy nebyl žádný důchod, pojištění existovalo, ale on nijak pojištěný nebyl, a než by šel po žebrotě, tak si radši sáhl na život. Mařenka zůstala sama. Musela jít sloužit k Cichrům na hospodu. Dnes je to Kozáčkova hospoda. Cichrovi měli šest chlapců a dvě děvčata. Těm všeckým Mařenka sloužila. Starý Cichra už nežil. Chlapcům se nechtělo dělat. Hospoda nemohla tolik lidí uživit. Stará paní Cichrová se odstěhovala do svého rodiště Dobrušky. Chlapci odešli k armádě. Jen Ferda ještě studoval na lesníka. V hospodě zůstaly jen dvě Mařenky – Cichrová a Mazůchová. Jaroslav se občas přijel z vojny na Mařenky podívat. Hlavně jezdil za Mařenkou Mazůchovou. Měli se rádi a z jejich lásky se v roce 1912 narodil syn Zdeněk. Chodili jsme spolu do školy. Ve škole mu děcka říkala „Pindulák“. To mu zůstalo po té nešťastné hospodě jeho dědy. Jaroslav sliboval Mařence, že si jí vezme. Jenomže mu paní matinka i sourozenci bránili a rozmlouvali mu to. Než to stačil nějak vyřídit, vypukla 1. světová válka a on musel narukovat. Vrátil se až v roce 1919. To už jsme chodili do školy a Zdeněk se jmenoval Mazůch.

Jaroslav si Mařenku opravdu vzal. Svatbu měli na úřadě v Uherském Brodě. Jeho rodina ale pořád do nich ryla. Přitom měl nějaké staré dluhy ještě z války. Bylo toho na něj moc. Nakonec se Jaroslav oběsil.

Mařenka byla v jednom roce nevěsta i vdova. V tom samém roce přišla Cichrova hospoda na buben a koupil ji Kozáček. Klárka, druhá dcera Cichrova, se vdala za výpravčího vlaků a odstěhovali se i s Mařenkou, rozenou Cichrovou, do Bílovic u Brna. Naše Mařenka, provdaná Cichrová, odjela do Košic studovat na porodní asistentku. V Košicích zůstala až do roku 1939, až ji Slováci vyhnali. Zdeněk býval u nás. Měli jsme málo místa, ale kde se vejde sedm, tam se vejde i osmý. Nebylo to na dlouho, snad rok či dva. Potom byla Mařenka se studiem hotová a vzala si Zdenka k sobě do Košic. Zdenek si u nás tak zvykl, že nechtěl s maminkou jít, ale nedalo se nic dělat. Potom jezdili do Bojkovic jen na prázdniny a na dovolenou. Měli ve svojí chalupě, (tam co bývají Jarošovi) světničku, aby měli kde bývat. K nám chodívali na oběd. Přijeli na poslední prázdniny. Poslední den šli na výlet do Luhačovic. Zdenek tam prý jedl zmrzlinu. Už když tady nasedali do vlaku do Košic, tak mu bylo špatně. A za týden jsme dostali telegram, že je Zdenek mrtvý. Bylo mu 17 a půl roku. Studoval obchodní akademii. Zemřel v létě 1930, podle lékařské zprávy na tyfus. Pochován je v Košicích na ústředním hřbitově. Tak jsme Mařence Mazůchové, provdané Cichrové, zůstali jen my, rodina Sojova, její bratranci a sestřenice.

Léty nejblíže jí byla naše Mařka, tak jsme jí doma říkali. Byla už vdaná, a v tu dobu bydleli ve Svidníku na Slovensku. Než se vdala, sloužila u paniček a naučila se dobře vařit. Nějaký čas vařila ve studentské menze v Trenčíně. Pak se dostala do Radslavic, kde se seznámila se svým budoucím mužem, Josefem Smolným. V roce 1923 se vzali a rok nato se jim narodil syn Mirek. V roce 1926 dcera Věra a v 1929 Milena. Mirek se narodil v Bojkovicích, Věra a Milena v Továrném, okres Humenné. Tam byl Smolný jako četnický strážmistr přeložen. Zpět do Bojkovic se přestěhovali roku 1932, kdy byl Smolný jako dlouhodobě nemocný penzionován.

Mařka byla v Bojkovicích chudera. Zemřela v roce 1941 na tyfus. Tenkrát tu tak zemřelo 31 lidí. Tyfus sem přivlekli němečtí vojáci.

Po její smrti si Smolný vzal svoji švagrovou, Mařčinu sestru Žofku. S děvčaty se snášely dobře, ale s Mirkem to bylo horší. Chodíval k nám hrávat karty a tak si stěžoval.

Skoro každý večer se u nás na činžácích scházeli sousedi a hrávali jsme mariáš. Přitom jsme poslouchali cizí rozhlas. Londýn nebo Moskvu, co bylo lepší slyšet. Byli jsme dost lehkomyslní, protože za to byl trest smrti. To hraní karet pokračovalo i po válce. Chodívali k nám Trecha, Toman, Hrnčiříci, Chromci a další. Po válce byla taková napjatá doba, a tak se pokračovalo v poslouchání zahraničního rozhlasu. Mirek byl sice na vojně, ale když přijel, tak si přišel zahrát. Někteří sousedi už byli odstěhovaní, jiní se přistěhovali. Vykládalo se o politice, jestli bude republika sovětská nebo jestli budeme patřit k Američanům.

Mirek říká: „Já bych utekl i s celou četou, kdybysme zůstali u Sovětů.“

Toman na to nic. Já jsem se s Mirkem začala hádat. Připomínala jsem mu maminku, jaká byla vlastenka. Jak se trápila, když měla jet do Ameriky.

Tak jsme se rozešli. Mirek odjel na vojnu do Uherského Hradiště a my každý po své práci.

Za pár dní nám přišel Smolný říct, že se Mirek zastřelil. Udělal to doma, v ložnici.

Mirek byl strašně nešťastný.

Ještě napíši, jak to bylo s cestou Mařky do Ameriky:

Bylo hned po 1. světové válce. Mařka byla ještě svobodná. Tetička Pepina, to byla maminčina sestra, a měla v Chicagu hospodu, jí poslala peníze na cestu do Ameriky. Mařka uměla dobře vařit, a tak by se jim v hospodě hodila. Tak se vydala spolu s dalšími lidmi z Bojkovic a okolí na cestu. Plakali, když se loučili s vlastí. Zpívali „Zasviť mi ty slunko zlaté na poslední z vlasti krok“. Přijeli do přístavu. Tam, před nástupem na loď, byla lékařská prohlídka. A doktor Mařku na loď nepustil. Prý má trachrom. To je oční choroba. A ona zatím byla chudinka tak uplakaná z toho, jak byla nešťastná, že opouští domov.

Toto jsem Mirkovi připomínala při té jeho vyhrůžce, že uteče s celou četou. Že to Toman s jeho úmysly vezme tak doopravdy, to by mne ani ve snu nenapadlo. Byl tenkrát předsedou místní KSČ. Zajel na posádku, a co jim tam řekl, to nevím. Faktem zůstalo, že Mirka degradovali na obyčejného vojína. Chtěl být důstojníkem, proto měl podanou přihlášku do důstojnické školy. Všechno se mu zdálo ztracené. Možná kdyby měl matku, necítil by se tak zoufalý, všemi opuštěný a zrazený. Co pomohlo, že někdy mezi 10 až 11 hodinou, ten samý den, dostal dopis z prezidentské kanceláře, že je na důstojnickou školu přijatý. Už bylo pozdě, už byl pár hodin mrtvý. Od té doby jsme karty už nikdy nehráli.

Franta byl můj nejstarší bratr. Byl ode mne o třináct roků starší, a snad proto jsme k sobě nikdy nenašli nějaký bližší vztah. Zdál se mi takový jakýsi hrubý. Když byl doma, tak jsme se všechny jeho sestry i maminka musely kolem něho točit. Když měl špatně vyžehlené kalhoty nebo když mu, nedej bože, někde chyběl knoflík tak hned dělal kravál. Maminka mu říkávala

„Ty, až se oženíš, ty dostaneš takovou potvoru, že jí široko daleko nebude.“

Ženil se ve svých 34 letech. Místo Ameriky. Po první válce, stejně jako před ní, za Rakouska, byla tady veliká nezaměstnanost. Mladí chlapi hledali práci v Americe. Tak i Franta se spolu s dalšími chlapci z Bojkovic nechal od agenta naverbovat do Ameriky. Peníze na cestu měl, a tak dostal „šífkartu.“ Už měl všechno sbalené a zařízené. Učil se španělsky, asi měl namířené někam do Argentiny. Já jsem jej zkoušela ze španělských slovíček.

No ale tetička Hřibova mu udělala čáru přes rozpočet. Přes plot se odehrál tento historický rozhovor:

„Sojoví, ste domá?“

„Ano, co ste chtěla?“

„Ale slyšela sem, že Frantik jede do Ameriky, a Fana doma bečí a bluje.“

Mamince hned svitlo, co se asi stalo.

„No tož co, veznů sa a bude mět Ameriku tady.“

A také měl. Pořád byl „u kozí uléhnutý“. Peníze, co měl našetřené do začátků v té Americe, se rychle v hospodářství rozkutálely. Franta byl u Hřibů jenom za pacholka a otrhaný jezdil s kravami na výdělek.

Byla jsem jednou u Dolinů, on byl malíř pokojů. Franta jel s kravami hore Tihelňama. Dolina povídá: „To udělá žena z chlapa. To byl největší frajer z Bojkovic – a dnes podivajte sa, je orvaný jak samica.“ On nevěděl, že já jsem Frantova sestra.

Franta byl kolikrát aj odejítý – pro ten jejich pořádek. Fana byla paní a on byl pořád „u kozí uléhnuty“. Tak se splnila maminčina předpověď.

Svatba Františka Soji a Františky Hřibové, zleva Pepinka, Žofka, Julie, neznámý, Františka, neznámý, Marie a Ludvík Sojovi.

Fanynka byla sestra, třetí z dětí. Měla jsem ji ráda, protože moc trpěla od našeho otce. Měla za svobodna chlapečka, Jaroška. V tu dobu to byl strašný hřích a hanba. Otec ji bil a nadával jí. Nikdo ji nesměl bránit, ani maminka. Já jsem na otce křičívala: „Nesmíte ji bít“ – a tak jsme dostaly obě. Potom jsme spolu plakávaly. Abych ji potěšila, vytáhla jsem z komory saně.

„Pojď, půjdeme se vozit.“

Byla jsem malá a nevěděla jsem, že žena ve vysokém stupni těhotenství sáňkovat nemůže. Otec, když tak řádil, byl většinou opilý tak, že ani nevěděl, co dělá. Jareček se narodil v březnu 1920. Jeho otec byl ruský emigrant. Chodil k nám (k Hradským). Vysoký, štíhlý, ruský carský důstojník. Michal se jmenoval. Jareček dobře prospíval, byl to pěkný chlapeček.

Pak k nám začal chodit malý Dorek Šťastný. Byli jsme s ním rodina. Jeho otec, strýc Josef Šťastný, byl třikrát ženatý, měl 23 dětí. Mezi němi byl také tento Dorek – Teodor. Strýc Šťastný byl vyučený krejčí, zaměstnaný v Bratislavě. Nikdo jsme nevěděli, že má tuberu. I Dorek byl TBC pozitivní a od něj se nakazili malý Jareček a sestra Žofka. Maminka s ním jezdila až do Brna na dětskou kliniku. Jeho maminka, Fanynka, byla už zas ve službě v Bratislavě. Mařka Šťastných měla nad ní dohled. To byla také dcera toho strýce, co měl 23 dětí. Už byla vdaná za Jana Urbánka, nemanželského syna Josefy Urbánkové-Matůšové. Protože bylo v Bojkovicích moc Urbánků, tak těmto se říkalo Urbánci Matůšé. Když byla Fanynka malá, tak si chodila k Matůšom hrát s jejich dětmi. Naše maminka a ta Josefa Urbánková spolu ve Vídni sloužily. Tož tak jsme přišli s Matůšama do rodiny. Mařka Šťastných byla od Fanynky o hodně starší, tak ji měla pod patronátem a bylo to správné. Jarošek za rok a půl na tuberu zemřel. Měli jsme ho všichni rádi. I děda plakal, když jej Franta nesl na hřbitov. Já jsem kolik dní proplakala. Já jsem se s ním hrávala. Ve škole mně pan řídící říkal: „Neplač, je mu tam lepší...“ Fanynce jsme ani vědět nedali, že Jarošek zemřel. Potom mně vyčítala, že když ne naši, tak aspoň já že jsem mohla napsat. Už jsem přece chodila do 3. třídy. Když měla osmdesát roků, byla jsem ji navštívit a ještě si na to vzpomněla.

Fanynka se vdala za Josefa Šmída v Bratislavě. Byl to dobrý člověk, poštovní zaměstnanec-pošťák. Měli tři děti, Jirku, Milenu a Otíka. Jirka, když se vrátil z vojny, tak se zabil na motorce. Otík po osmašedesátém emigroval do Švýcarska. Po smrti manžela Fanynce zůstala jen Milena a Mileniny děti.

Fanynka od svých sedmnácti let žila v Bratislavě. Koupili si tam vinohrad a postavili v něm domek. To bylo v roce 1938 a hned o rok později je Slováci vyhnali. Celou válku živořili na Moravě. Bývali v Břestu u Přerova. V mokrém, nezdravém bytě. Jirka, jejich nejstarší syn tam těžce onemocněl. Převezli ho do nemocnice do Přerova. Jirkův otec tam měl bratra doktora.

V nemocnici Jirka ležel třináct měsíců a Fanynka za ním denně jezdila. Vozila mu jídlo a spolu s dobrým léčením jeho strýce jej z toho dostali. Jirka měl hnisavý zánět pohrudnice. Po válce se zase vrátili do Bratislavy.

Jirku v roce 1948 odvedli na vojnu, po dvou letech se z vojny vrátil. Nastoupil do práce v Bojkovicích do zbrojovky. Bydlel střídavě u nás na obecních činžácích a u Smolných. Jednou jej z práce poslali služebně na Vsetín. Jeli na motorce. Řídil Ludvík Hora z Komně. Jeli jak blázni a měli defekt. Ludvovi se nestalo nic. Jirka mu přeletěl přes hlavu a zabil se. Lidi, co kopali zemáky u silnice a viděli to, tak říkali, že jeli velice rychle.

Fanynka z toho velice onemocněla. Měla potom v hlavě tik.

Zůstal jí Otík a Milena. Jak už jsem napsala, Otík odešel v roce 1968 do Švýcarska, a tak jí nakonec ostala jenom Milena. Fanynka měla čtyři děti – a nakonec jí zůstalo jedno. Naposledy jsem ji viděla, když jí bylo osmdesát let. Zemřela v 87 letech. Ani jsem jí na pohřbu nebyla. Nechtěli mě vzít, že jsem byla nemocná.

Žofka byla další moje sestra. Maminka jí říkávala Fajnovka. Nechtěla nic jíst, byla slabá a v tu dobu, co k nám chodil Dorek Šťastný, tak se od něj nakazila TBC. Tehdy se učila prodavačkou v papírnictví u Buňatů. MUDr. Tillich nařídil, že musí mít vydatnou stravu a nesmí spávat s námi ostatními v jedné místnosti. Maminka napsala Mařence do Košic, jestli by nemohla Žofka bydlet v její světničce. Mařenka souhlasila a napsala, že Žofka by měla jet do Tater. Tak se také stalo. Žofka tam bydlela u Mařenčiny známé a Mařenka za ni platila 50 Kč za měsíc. Byla tam tři měsíce, a mně se zdálo, že je tam nejmíň rok. Když Žofka přijela z Tater, pracovala ještě nějaký čas u Buňatů. Pak ale odešla do Valašského Meziříčí, do obchodu s textilem. I v Poděbradech byla nějaký čas a pak v Mělníku. Ve Valašském Meziříčí procovala a bydlela u Kejzlarů. Měla se tam dobře. I později, když byla bez místa, tak tam jezdívala. Maminka to neviděla ráda a vyčítala jí to.

Když zemřela naše sestra Mařka Smolná, tak si švagr Josef Smolný vzal Žofku za ženu. Měli spolu ještě syna Jana. Jenda se vyučil sklářem a žije na Valašsku v Karolínce. Má dvě dcery, jedna z nich je už vdaná.

Jak se měla Žofka se Smolným, to nevím, nebyla ke mně sdílná. Když Smolný zemřel, byla Žofka prodavačkou v Bazaru. Byla to dost namáhavá práce. Jenda jí dělal starosti a ona se asi trápila nad tím, že se Mirek zastřelil. K tomu různé starosti s účetnictvím v Bazaru. Bylo toho na ni moc. Nakonec ji ranila mrtvice na polovinu těla. Jaké jsme s ní měli starosti a trápení, když ji propustili z nemocnice domů, to vím už jenom já a Milena Jarošová. Tak na půl těla ochrnutá žila Žofka ještě třiadvacet let.

Ludvík byl pátý v pořadí. Byl moje záchrana v dětských darebačinách. Byl vyučený krejčí. U Teršlů se učil. Kde mohl, tam mamince pomáhal. Když už byl vyučený, tak doma platil za stravu, a když jsem ve škole rozbila okno, tak to taky zaplatil. Byli jsme do toho tři a každý jsme museli zaplatit 12 Kč. Ale kde by naši vzali 12 Kč, když neměli ani 20 halířů na kreslící list, co jsem do školy potřebovala. O rozbitém okně nesměl nikdo vědět. Jen my dva s Ludvou.

A byli ještě jiné věci, co nesměl nikdo vědět. Hlavně ne maminka. Otec, ten se o nás nezajímal, hlavně když měl svoji osmičku rumu doma. Jeden čas pracoval Ludva jako krejčovský tovaryš také u Jožky Sojového. Když jsem chodila do měšťanky a potřebovala jsem něco koupit, tak Ludvík byla moje jediná záchrana. Tak mě podporoval, když jsem byla dítě. Já jsem mu to trochu oplatila až v dospělosti. Protože ve 30. letech tady byla veliká nezaměstnanost, nechal řemesla a šel dělat pošťáka. V roce 1935 se musel oženit s Božkou Barboříkovou. Pak se jim narodil Jarek. Na poště byla zaměstnána děvčata, která mu nedala pokoj. Božka žárlila, a tak se museli z Bojkovic odstěhovat do Slavkova u Brna. Tam bydleli celou válku. Měli byt v hotelu na nádraží. A tam měl Ludva zase servírku. Prostě byl na ženské, ale jinak to byl dobrý chlap. Kvůli té servírce se stěhovali zase do Brna. To už měli Jarka velkého. Ten z toho onemocněl, protože pořád se u nich mluvilo o rozvodu. A taky k němu došlo. Byli s Božkou rozvedení, ale žili pořád v jednom bytě. Nakonec se nechali znovu sezdat. V 60. letech byl Ludvík raněný mrtvicí na polovinu těla, a tak byl konec se ženskými a v rodině byl klid. Ludvík zemřel v roce 1974 a Božka v roce 1988. Jaryn je ženatý s Marienkou a má syna Petra a dceru Dorotku. Petr byl ženatý a měl dva pěkné kluky. Teď je rozvedený. Toho se už jeho dědáčci nedočkali. Už byli Ludvík i Božka mrtví.

Další mojí sestrou byla Pepinka, chuderka. V útlém věku prodělala rachitidu a zůstala pokřivená. Nejen to, že měla rachitidu, ale ve čtyřech letech byla znásilněná. Udělal to Lojza Baklík, tenkrát mu bylo sedmnáct let. Naše rodina bydlela tenkrát naproti obecné školy, v jednom domě s Baklíkama. To já jsem ještě nabyla na světě. Maminka mně to vyprávěla, až jsem byla velká. Pepinka od té doby nechtěla ani jíst ani pít, jenom plakala a křičela. Všichni mysleli, že umře. To se stalo v létě 1911. Následujícího roku v únoru jsem se narodila já. Tak nás maminka vozila obě v jednom rozvrzaném starém kočárku. Pepinka byla strašně zbědovaná. Přestala chodit. Dva roky to trvalo, než se trochu vzpamatovala. To už jsme bydleli u Hradských na Podsedkách. Tetička Hradských nám dávala mléko od krávy a vajíčka pro Pepinku. Na dvoře měli písek na stavbu a maminka Pepince do něj zahrabávala nohy, aby začala zase chodit. Tak mně to maminka vyprávěla. Do vánoc začala Pepinka zase chodit, ale s jídlem zůstala pořád taková nimravá. Zůstávaly jsme pořád spolu, ale já jsem byla tak žravá, že jsem ji brzy přerostla.

Trpký život a bída na ní zanechaly stopy. Nejraděj opatrovala děti v celé rodině. Doopatrovala naše oba rodiče. Za to jí patří veliký dík. Nic na světě neměla, jen práci a starosti. Dožila se dvaašedesáti let. Starosti měla, protože po maminčině smrti jsme jí všichni sourozenci nechali chalupu i s polem – Kopaniců i s dluhy. Mysleli jsme, že děláme dobře. My jsme s Ludvíkem a Žofkou spláceli, ale Pepině zůstalo ještě splatit asi deset tisíc.

Nejdříve si maminka vypůjčila 4.000 Kč na Kopanicu. To jsem já ještě chodila do školy. Ručitelkou jí byla tetička Hradská. To bylo asi v roce 1926. Kopanica má asi 1 hektar. Byla dědictvím po matce našeho otce, takže otec tam měl mít nějaký podíl, ale zaplatit se musela celá. To proto, že otec neměl žádný papír o tom, že tomu tak je. Zaplatit se musela i ta část, co patřila strýci Ludvíkovi, který se mezi tím už přestěhoval z Vídně zpět do ČSR. Tetička Wimerova byla chytřejší. Ta měla papíry, že je dědička celé Kopanice. Otcova matka, babička Sojová, slibovala každému stejný díl. Tak byl náš otec přesvědčen, že tam podíl má. Maminka mu říkávala: „Nemáš tam nic, ani ty ani Ludvík, protože to nemáte nikde zapsané.“

Na chalupu si maminka musela také vypůjčit. Od Hradských jsme se museli vystěhovat. Hedvika, jejich dcera, dospívala a moji bratři taky. Nebylo možné žít pod jednou střechou. Kolik si maminka vypůjčila, to jsem se dozvěděla až dlouho po její smrti. Ručiteli byli náš Franta a tetička Hradských. Takže dluhů jsme měli dost a výdělky žádné. Otec dával na domácnost 300 Kč. Jaký měl plat, se maminka dozvěděla od Ing. Vašiny, co byl pan rada na dráze. Měl 600 Kč, i s přídavkem na Pepinu. Chyba byla, že otec byl od maminky o sedm roků mladší. Výplatu mívali každý týden v sobotu. To nosil domů pár korun. Nejdřív se zastavil u slečny Šveščeny nebo Čučelky, to byly jeho kamarádky. A potom do hospody.

Maminka, aby nás uživila, chodila po paničkách prát. Já, pokud jsem byla malá, chodila jsem s ní. Třeba k paní Němcové. Její manžel byl úředníkem na zámku. Měli děvčátko, Miladku, o rok starší ode mne. Hrávaly jsme si spolu a já jsem po ní dědila všechno oblečení a obutí. V zámeckém parku jsme běhávaly, bylo to tam pěkné, než jsme začaly chodit do skleníku. Tam jsme potrhaly nějaká kvítka a rozbili okénko. Pan zahradník Strážnický to požaloval paní Němcové. Miladka nedostala, já ano a to hned za tepla od maminky. Potom jsme běhali po Oboře. Já jsem lozila po stromech a Miladka za mnou. Byly to krásné chvíle. Pokud bývali v Bojkovicích, chodívali k nám k Hradským. S Miladkou jsme se pak už nevídaly. Byla v Opavě ve škole.

Maminka chodívala také prát ke Kubíčkům. Tam měli také děvče, Zdenku, ale ta si s námi moc nehrávala, byla nemocná. Nemohla udržet hlavu, nosila na krku takovou manžetu. Když měla maminka jít prát ke Kubíčkům, tak já jsem s ní nechtěla jít. Bylo to vždycky s křikem. To jsme jenom chodily po Oboře, na nic jsme si nesměly hrát, aby se Zdeničce nic nestalo. Její tatínek byl Polák – Pšakrev kolera se mu říkalo. Jezdíval na koni pohánět lidi do práce. Dělal vrchního drába. Někdo mu říkal „pane vrchní“, ale mezi lidem: „Pšakrev kolera“. Kníže Lubomirski, který od Belegardi koupil zámek a celé panství, byl Polák, a tak si dovezl některé služebnictvo s sebou. Tenkrát mě to nezajímalo, jestli jsou to české děti nebo polské. Při hrách jsme si rozuměli. I taliánské děcka byla mezi námi. Od té doby umím počítat „uno, duo, tré, quatro, sinqe“ a tak dál. Bylo to za 1. světové války. Rodiče těchto dětí byli zaměstnaní na zámku. Potom další Italové se sem dostali jako zajatci ke konci 1. světové války. Oženili se tu a jejich potomci tu žijí dodnes. Z Poláků, kteří sloužili na zámku, tu zůstal Majevski.

Z Italů Haramia a Settari. Některé tyto rodiny bydleli ve starém pivovaře, některé v městečku.

Třeba u Karásků, dnes Křižků, bývali taky Poláci z Haliče. Bylo to vedle Hradských, kde jsme bydleli my, a tak jsme se kamarádili. Měli Stanislava a Ludvíka. A ještě slečnu Irenu. Za tou chodili páni ze zámku tak dlouho, až jí jeden písař udělal chlapečka. Starý Karásek jí pak strašně škaredě nadával. Vždycky jak ji potkal na dvoře, tak už byl kravál, že to bylo slyšet až k nám, k Hradským. Starý Karásek byl babičky Vašinové bratr. Ale tehdy nikoho ani nenapadlo, že budeme jednou rodina. Karásek měl za manželku Maďarku. Dětí neměli. Volávala na nás: „Děrmek, ku mně“, což mělo znamenat děti ke mně. My jsme jí nerozuměli – a tak jsme nešli. Pepa, tedy teta Pitková, na nás přes říku volala: „Běžte, ona vám chce neco dat.“

A tak Hedvika Hradských, ta byla nejstarší, šla za ní na dvůr. My malí jsme stáli u vrat a dívali se, jak počítá Hedvice na dlaň filéry (to byly maďarské halíře), aby nám každému dala. Bylo to za Rakouska-Uherska, takže platily i tady. Ale přišel Karásek a nadával jí po maďarsky, nás vyhnal a nadal nám česky do žebrot. On byl strašná pýcha. Fajku nosíval s takovou dlouhou tréskou. Když nás potkal, vytáhl z fajky trésku a na koho dosáhl, toho s ní přetáhl. Tak jsme od něj dostávali nadílku na zadek. Měli kozu Filušu, až jsem byla větší, tak jsem ji pásala. Ještě měli psa Bobika. Pani Karásková mu na zimu šila papučky na nohy a pletla kabátek na celé tělo. Hrávali jsme se s ním, ale ona vždycky stávala u něho, snad abysme mu neublížili. Karásci se mezi sebou nazývali Baška a Dodo. To prý bylo maďarsky Barbora a Josef. Nevím, jestli to tak je, ale ona na něj tak volávala: „Dodó“.

Kozu Filušu jsme nejdřív pásávali spolu s Pepinou, mojí sestrou, ale příští rok, to už jsem byla veliká – bylo mně osm roků – to jsem pásla sama naše koze, Teršlovu kozu, ta byla u Slavíčků u mostu a jmenovala Mala, no a Filušu. Za pasení Filuše jsem dostávala od Lojzové Aničky namazaný krajíc nebo aj koláč. Od Teršlů jsem na dušičky dostala buď kabát, nebo šaty. Od těch osmi roků až do čtrnácti jsem po škole celé léto až do dušiček pásla koze. Pásali jsme buď v Říkách, nebo na Padělkoch. To byla naše univerzita. Tam byly sejdené děcka z dolního konce Bojkovic. Hrávali jsme na mety, na děcka, nebo jsme si dali palicu mezi stromy a to byla hrazda, na které jsme cvičili. To byly tenkrát dětské hry, žádné hřiště nebo kluziště. Vyřádili jsme se na pastvě. Večer jsme přihnali domů a chutnalo nám i bez doktora. Kozí mléko a zemáky, žádné vymýšlení, co bude k večeři.

U Hradských bývaly k večeři kroupy polité mlékem. Občas jsem tam večeřívala. Já sem byla jak jejich. Kamarádila jsem s Frantou a Vavřincem. Další chlapci v ulici, to byli samí Franté. Franta Langrůj, Kremlicůj a Koželuhůj. Jenom Černíkovi měli Vlaďu. Taky jsem měla kamaráda Bertinka Hamadového. To byl chudáček, měl TBC. Byl sem dovezený z Vídně, Českým Srdcem. To byl vnouček Hamadůj. Já jsem byla jeho nejmilejší kamarádka. Jeho babička pro mě vždycky přišla, abych si šla s Bertínkem hrát. Bylo mně pět let, měla jsem se u nich dobře, ale moji sourozenci, ti už byli velcí a věděli, že můžu tu tuberu od něj dostat. Mamince vytýkali, že mě tam pouští, ale ona byla ráda, že se aspoň občas dosyta najím. Víc jak rok jsem tam chodila, než Bertík zemřel. Někdy jsem tam byla dopoledne, ale někdy i celý den. Ti ostatní moji kamarádi se mně vysmívali, že mám Bertínka za galána a zpívali mě: „Žena muže bít nemůže, protože ho nepřemůže...“

Já jsem se zlobívala a bylo mně Bertínka líto, že si s námi nemůže hrát. My jsme se před jejich domem – před Hamadovým – hrávali. Byl to čtvrtý dům od Hradských.

Bertínek měl slavný pohřeb. Já jsem byla za družičku. Nesla jsem na rukách malý polštářek, na kterém byly našity různé cetky a z každého rohu mašle, kterou držela zase družička.

Ten rok, 1918, zemřeli z mého ročníku na tuberu čtyři chlapci. Na každý pohřeb jsem šla ve vypůjčených bílých šatech za družičku. Po pohřbu jsme se vždycky najedli rohlíků a bílého kafé. U Kubešů, to byl pekař na Cihelnách, tam kde dnes bývají Dolinovi. Ten napekl rohlíků a koláčů s medem. Aj domů jsme si donesli, to byla pochoutka. Tehdy nebyly žádné šmetrhóle ani jiné cukroví. Nebylo mouky, ani másla, ani cukru, nebylo ničeho.

Po těch pohřbech se mně na levé ruce udělal přes celou dlaň mokvající pliskýř. Bylo z toho u nás pozdvižení. Starší sourozenci mamince vytýkali, že to je TBC kůže. Jula to chytla, chytla tuberu. Maminka mě vzala a jely jsme do Brodu k doktorovi. Pan doktor Janěk, to byl železniční doktor, se mně na ruku podíval a zeptal se: „Máte doma psa nebo kočku?“

„Máme, psa aj kočku,“ byla moje odpověď.

„A ty se s nimi hraješ?“

„Hraji.“

„No vidíš, tak to máš od nich. Nehlaď je a ruka se ti zahojí.“

Mamince a snad i mně spadl kámen ze srdce. A povídá: „Víte, pane doktore, my jsme měli strach, ona si chodila hrávat s chlapcem, co měl tuberu, až na ni umřel.“

„No, tak na to se musíme podívat pořádně,“ řekl pan doktor. Vzal nátěrové sklíčko a tyčinku, co měla na konci očko, a rýpl mně do toho pliskýře a natřel to na to sklíčko. Mamince řekl, že když tam bude ta nemoc, že si nás zavolá. Za týden jsme dostali od doktora lístek: Nález neg. Nikdo z nás nevěděl, co to znamená. Ale věděla to slečna Adéla Zedníková, učitelka, která k nám chodila každý den na polívku. Bydlela ve špitále. Už je dávno zbouraný. Aldehajda nám řekla co to „neg.“ znamená. Že nemám tuberu.

Adéla byla dcerou řídícího učitele. Sama vystudovala na učitelku, celý život učila, sourozence neměla a na stáří zůstala sama. Tehdy se učitelky nesměly vdávat. Za Rakouska musela být učitelka svobodná. Kdyby se vdala, už by nesměla učit. Naše maminka k nim, chodívala prát, a tak se na ni Adéla obrátila, jestli by jí nevařila. Adéla byla o hodně starší než naše maminka. Obec bojkovská jí dala na stáří byt ve špitále, kde bydleli obecní chudí. Důchod žádný neměla, když zemřela, byla pochovaná na obecní útraty. Mamince říkávala: „Pani Sojová, všechno, co po mně zůstane, bude vaše.“ Jenže nezůstalo nic. Spolubydlící ve špitále všechno rozebrali. Tenkrát bývalo ve špitále všelijakých pobudů z panství světlovského, takže na maminku nezbylo nic.

Ještě k nám chodívala paní Rollingová, bývalá majitelka Sedláčkového mlýna. Té jsem chodívala pro rum k Liškom do hospody nebo k Poláchom do pálenice pro kořalku. Její Rolling se upil a ona jej za pár let následovala. Mlýn koupili Bayerovi (u nich strýc Wimer ztratil tu nohu) a po nich Sedláčci. Dále k nám chodil strýc Slavíček. To byla rodina našeho otce. Za ženu měl Slovenku. Byli bezdětní. Jezdili k nám a měli s otcem dojednané, že si mě vezmou za vlastní. Když pro mne přijeli, že už s nimi odjedu, tak moji sourozenci a maminka řekli: „Nedáme ji!“ To bylo drama tenkrát. Já jsem byla potom asi dva nebo tři dni hodná. Neházela jsem kamením, nebila jsem se, když mně někdo řekl sovo nebo sovičko. Už jsem přece chodila do 1. třídy a takové oslovení byla strašná urážka.

Na školu ráda vzpomínám, na různé čertoviny. V některé třídě jsem se učila dobře, někdy hůř, ale nepropadla jsem nikdy. Chodila jsem i do měšťanské školy. Byly tu tři třídy, tam se ještě pořád v blbostech pokračovalo až do těch čtrnácti let. A pořád jsem byla nedobrá. Ale mně se to ani nezdálo, že bych byla nedobrá. S Frantou Lacinovým jsem se jednou bila. Tahali jsme se o hák od kamen. Já jsem sedávala u kamen, a když bylo potřeba, tak jsem přikládala. On mně ten hák chtěl vzít, a já se nedala. Trhla jsem s ním a praštila se do levého oka. Hák jsem pustila a chytla se oběma rukama za obličej. Ruky jsem měla černé, a tak obličej taky. Celá třída řvala smíchy. V tom vešel pan řídící Rokyta.

„Julko, co děláš?“

„On mně chtěl vzít hák od kamen.“

„Kdo?“

„Franta Lacinůj.“

„Tak ty se umyj a půjdeš k doktorovi. Lacina ke stolku!“

Lacina byl o tři roky starší a o hlavu větší než já. Pan řídící jej nebil, jen mu domlouval.

„A teď s ní půjdeš k doktorovi.“

Tak jsme šli. Celou cestu jsme se hádali, kdo si začal. Pan doktor Tillich mně oko vymyl, prohlédl a dal mi přes něj pásku a ještě ponaučení. A šli jsme zpátky do třídy.

Ale co bude doma? Bála jsem se jít domů. Ten hák byl horký, měla jsem tam popáleninu, ale oko neporušené. U dveří jsem si pásku sdělala a naši si ničeho ani nevšimli.

To je jen jedna epizoda. Ono jich bylo víc. Toto se stalo v 1. třídě měšťanské školy.

Tak léta utíkala, až jsem vyšla ze školy. Co budu dělat? Půjdu se učit švadlenou k paní Sojové-Slabiňákové. Neměla jsem chuť být švadlenou, ale jinou možnost jsem neměla.

V ten čas čekala sestra Mařka, žijící na východním Slovensku jako manželka četnického strážmistra, další dítě – Věru. Poslala mamince telegram s prosbou, aby za nimi některá z děvčat přijela, že tam sama nemůže být, že bydlí na samotě, protože byli přeloženi. Protože žádná ze sester nebyla doma, musela jsem jet já. A bylo po švadleně. Jela jsem sama až do Strážského. Tehdy mi bylo čtrnáct a půl roku. Cestu nebudu popisovat. Ze Strážského to bylo ještě 12 km pěšky přes les. Protože jsem už u nich byla na prázdninách, tak jsem věděla, kde mám v tom lese odbočit a cestu jsem si trochu pamatovala. Došla jsem k zámku, chodila okolo a hledala chaloupku, kde Smolní bydleli. To jsem netušila, že ji pan gróf, co mu zámek patřil, kázal zbourat. Smolní se museli odstěhovat do jiné chalupy. Ale to jsem já pochopitelně nevěděla. Tak jsem chodila a chodila okolo zámku a pak už byla tma. Zámek byl o samotě, dědina byla dole pod vrškem a nikde ani noha. Najednou se ale objevilo v jednom menším okně na zámku světlo. Řekla jsem si, pan Holub si svítí, půjdu za ním. Vstala jsem ze schodů a šla jsem za komorníkem Holubem. On otevřel dveře dříve, než jsem já stačila sáhnout na kliku. Lekl se, protože už bylo tma a koho by se tu nadál.

„A ktože je to tuná?“

„Pane Holub, to jsem já, Jula Sojova, nemožu najít Smolných.“

„A ty ideš sama?“

A pak mi ukázal chodníček. Už to bylo blízko a Smolní svítili, a tak jsem byla u cíle...

Zaklepala na dveře.

„Tady Julča.“

Mařka spráskla ruce a začala lamentovat: „Oni tě pustili samotnou, to je nezodpovědnost!“

Objímala mne, chvíli nadávala a pak mne zase objímala a obě jsme plakaly. Já jsem byla ráda, že jsem je našla. Byla to svízelná cesta a nebezpečná. Bylo to pár roků po 1. světové válce. Všude na Slovensku bylo ještě plno všelijakých pobudů. Snad ani v tom lese jsem se nebála tak jak ve vlaku. To bylo už za Michalovcama, začali mne obtěžovat dva chlapi, ale jeden pán, co jel do Chustu, se mě ujal a ochránil mne před nimi. Ve Strážském vysedl jeden muž a žena. S těmi jsem šla kus přes ten les. Ale oni odbočili do Sečovců a já jsem ještě šla přes Polanku a ještě dál asi hodinu, než jsem došla k tomu zámku. V Polance už rozsvěcovali, v oknech se objevovalo světlo petrolejových lamp-kukulenek a já pořád šla a šla. Byla jsem unavená a hladná. Celou noc jsem jela a přesedala z vlaku do vlaku. Na tu cestu nikdy nezapomenu.

U Smolných jsem se měla vždycky dobře. Byla jsem tam až do listopadu. Věra se narodila v říjnu. S Mirkem jsem chodila na procházky po zámeckém parku, nebo na poštu pro noviny a poštu. To se muselo jít přes Lahydovu zahradu a oni měli syna Jánoše. Bylo mu sedmnáct let, byl student a chtěl se se mnou bavit. Začal mně nadbíhat, což se Smolným nelíbilo. Jeho matka byla Maďarka, otec Čech. Ještě za Rakouska-Uherska tu uvízl jako strojník v hraběcích službách. Oženil se, vzal si Maďarku a ta mu vedla domácnost – po maďarsky. Jánoš musel doma mluvit jen maďarsky. Slovensky uměl špatně. Na papírek napsal: „Slecsna ti sa mne byla pácit“ a strčil to Bele za obojek. Bela byla Smolných pes. Poslal ji za námi. Bela si sedla vedle nás a dívala se do neznáma. Mohli jsme jí s Mirkem házet šišky, jak jsme chtěli, neběhala za nimi, nenosila nám je. Bylo mně divné, že sedí tak v pozoru, až jsem si všimla, že má za obojkem cosi zastrčené. To byl smích, když jsem si to přečetla. Šli jsme za Mařkou do chalupy a já jsem jí ten papírek ukázala. Povídá:

„Vidíš, že neumí dobře po slovensky. Napiš to správně a pošli mu to po Bele zpět.“

Mně se to nechtělo psát, a tak na druhou stranu lístku jsem mu jenom napsala: „Neblbni“ a strčila to Bele za obojek. Bela odběhla ven a Jánoš na ni zavolal. Přiběhla k němu, on si lístek přečetl a odcházeje kroutil nechápavě hlavou. Až jsme se více seznámili, tak mi řekl, že tomu vůbec nerozuměl. Šel s tím na poštu, tam mu to paní, co sloužila u přepážky a uměla trochu česky, přeložila. Jánoš se chtěl naučit česky. Každý den chodil ke Smolným a my se od něj učili maďarsky a on od nás česky. Ten rok jsem tam přijela už v květnu, ale on až na prázdniny. Ty utekly brzo a potom jsme si už jenom psávali. Já jsem od Smolných odjela až v listopadu. Přijeli pro mne rodiče. Maminka tam zůstala a já s tatínkem jsem jela domů. Jánoš mi psával i do Bojkovic. Měla jsem od něj i fotku ale časem se všechno někam ztratilo.

Když jsem se vrátila do Bojkovic, už jsem do šití nechodila. Hedvika Hradských pro mne přišla, abych šla dělat posluhu k poštmistrovým a na poštu. Tak jsem šla dělat posluhovačku.

To už mně bylo šestnáct let. Chodila jsem do Sokola i do tanečních jsem chodila. Tam jsem měla tanečníků veliký výběr. První byl Franta Hankůj. Ale jenom jednu taneční sezónu. Mně se nelíbil, šlapal mně na nohy, a když jsme šli domů, tak na mě pískal, abych na něho počkala. Já jsem si řekla: „Co su pes, aby na mne pískal?“ A bylo po známosti. Ono jich bylo víc – ale musím to zkrátit.

Na poště a u poštmistrů mně to vyhovovalo. Ráno jsem šla na poštu v pět hodin. Pozametala, utřela prach a donesla uhlí do třech místností na celý den. Z pošty jsem šla do pekárny ke Šlahorům pro rohlíky a k Hankům pro mléko. Donesla jsem to k poštmistrům. Potom jsem u nich ustlala postele, zametla a utřela prach. Jedenkrát za 14 dní se právalo. Když se jen uklízelo, tak jsem chodila domů v deset, nejpozději v půl jedenácté. Taky jsem roznášela poštu. Jezdila jsem na starém kole, bez brzd a bez zvonku. Když jsem jela z kopce, tak mě to hnalo a já nemohla zabrzdit, jen jsem křičela: „Pozóór, prýýč, já jedůůů!!!“ Tenkrát auta ještě nejezdila, jen formani s koňmi, naloženi kládami. Jednou jsem tak jela dolu Komenskou uličkou, hnalo mě to na ty koně, až jsem se rukou od koně odrazila. Kůň se splašil a potrhal na sobě všecko řemení. Utekl a létal po Bojkovicích. Mě to hodilo na břížek za sochou Svobody před obecní úřad. A hned mě tam čekala facka od našeho Ludvy. On šil v krejčovství blízko té křižovatky a viděl, co se seběhlo. Takových nebezpečných epizod bylo v mém životě mnoho.

Na poště jsem byla dva roky. Při tom jsem doma pomáhala mamince. Na Kopanicu jsem s ní chodila. Ona už měla nemocné srdce. Já jsem si na té poště i nějakou korunu vydělala. Na kabát u Slavíčků – na splátky. Nevěděla jsem, co mě čeká za čtrnáct dní. To už mi táhlo na osmnáctý rok.

Dělali jsme s dědou doma na dvoře z blata cihly. To už bylo na Drahách v č. 198. Já jsem byla jen v černých trenýrkách, nahoře jenom halenku, bosky jsem šlapala v trokách hlínu s vodou a plevami. Děda z toho plácal do formy cihly. V tom se ozvalo:

„Dobrý den. Bydlí tu slečna Žofinka Sojová“?

„Bývá,“ odpověděl děda.

Žofka byla náhodou doma. Vyběhla ven a přivítali se, jak se na zamilované patří. Byl to četník, se kterým se seznámila u Smolných. Simandl se jmenoval. Já jsem se šla hned poumývat a cihly jsme přestali dělat. Nehodilo se to, když přišel tak vzácný host. Pobyl u nás čtyři dni. Pak odjel do Čech, odkud pocházel. Jestli se nemýlím, ta obec, ze které pocházel, se jmenovala Brloh. Maminka bědovala, že se Žofka dostane tak daleko. Měli se brát. Žofce se taky tak daleko od rodiny nechtělo. Než přijel ten „pýtač“, tak Žofka psala Mařence Cichrové do Košic, jestli by ji tam přijali na zdravotní školu pro porodní asistentky. Za pár dní dostala odpověď a v ní vypsané, co všechno musí mít. Mezi jiným že musí mít dítě a měšťanskou školu. Ona neměla ani jedno ani druhé.

Aniž jsme Mařence něco napsali, jela jsem já. Měla jsem aspoň tu měšťanku – a režijní jízdenku. Ludva mně dal 5 Kč na cestu a jela jsem do světa. Kdyby byla doma maminka, ta by mne nepustila. Na takové řemeslo a taková mladá!!!

V Košicích jsem nikdy před tím nebyla. Teď jsem byla odkázaná na nosiče kufrů. Na peróně se mě jeden postarší ujal. Zvedl můj koš, ve kterém jsem měla svoji chudou výbavu.

„A kdeže idete, kišacoň?“

„Do porodnice.“

Tázavě si mne prohlížel.

„Však že to nebude pravda?“

„Ne, nebude, tak jak myslíte,“ odpověděla jsem mu se smíchem. „Já tam jdu studovat. Na porodní babku.“

„Á to netreba sa učit! Já mám patero dcecí a len pri prvom bola baba. A bola drahá, viac sme ju nevolali. U dalších bola len moja mať, keď sa maly narodit.“

Tak jsme se družně bavili, až jsme přišli k porodnici. Tak tady to je. Pěkná, třípatrová budova, kolem park, za parkem dětský domov.

Nosič položil koš na schody a nastavil ruku.

„Dostanem 3 Kčs.“

Já jsem měla jen tu pětikorunu od Ludvy, a on neměl drobné. Tak jsem mu ji dala a byla jsem bez haléře. Mařenka byla moje spása.

„Pekne sa tu majte.“

Nosič byl rád, že dostal 5 Kč místo 3, a byl šťastný.

Vyšla jsem po šesti schodech, široké schodiště to bylo, jak do paláce, a už ze své kukaně vyšel pan vrátný Matyásek a cosi mi maďarsky říkal.

„Já nerozumím,“ říkám. A on už po slovensky:

„Kdeže idete? Ktoré oddelenie hľadáte?“

„Hledám paní Cichrovou.“

„Á, Cifrovou, to musíte počkat, ta je pri operách, ona instrumentárka, ta nesmie odíst.“

Po chodbě běželo mladé děvče. Než k nám přiběhla – chodba byla dlouhá – vrátný se mě ptá:

„Na návštěvu?“

„Ne, já se jdu učit na porodní asistentku.“

A vrátný hned volá na to děvče:

„Kandidátka, vezmite tady tú slečnu na internát.“

Kristýna, tak se moje budoucí kolegyně jmenovala, mě vedla po dlouhé chodbě, pak přes park až na internát. Po cestě jsme se seznámily. Už jsem byla Juliška. A hned bylo:

„Juliška, chytro, robíja cisárský rez. Pri tom musíme byť.“

Oblékly jsme si bílé pláště a běžely na operační sál. Já jsem byla jak v Jiříkově vidění. Celou noc jsem jela ve vlaku. Nespala jsem. A najednou jsem na operačním sále! Všechno kolem bílé. Bílé kachličky od země až po strop. Kolem zdí v lesklých stojanech poniklované bubny s operačním materiálem. Uprostřed sálu operační stůl. Kolem stolu z každé strany dva doktoři a mezi nimi Mařenka, moje sestřenice. Jak mě mezi těmi kandidátkami uviděla, jen obrátila oči v sloup. Ty její oči, to bylo poslední, co jsem viděla, než jsem se skácela k zemi. Ta děvčata, co stála okolo, mě zachytila a vynesla ven na chodbu. Já se probrala z toho etherového opojení až na internátě. Nikdy před tím jsem v nemocnici nebyla. Nikdy jsem neviděla, jak vypadá operace, a co to je císařský řez, jsem neměla ani tušení. Zkrátka byla jsem z toho ze všeho úplně šokovaná. Ostatní kandidátky už byly aklimatizované, protože tam byly od 1. září., a já nastoupila až o týden později. Přede mnou už čtyři odešly, nemohly to všechno vidět.

Po operaci za mnou Mařenka přišla. A bylo vyptávání: „Jak to, žes přijela ty, a ne Žofka? Maminka tě pustila?“

„Maminka není doma.“

„No tak se vyspi, ráno půjdeme za panem asistentem. Ale nevím, jestli tě přijme, jsi moc mladá.“

Já nemohla dospat rána. Ráno jsme šly za panem asistentem. Byl to Slovák, ale takový pomaďarštěný, hrozně namyšlený pán. Dr. Fábry se jmenoval.

„Kolko je vám rokov?“

Otočen zády se díval z okna.

„Bude mi osmnáct.“

„A nejste primladá na také zamestnanie?“

„Já půjdu napřed pracovat někam do nemocnice, než se usadím na vesnici.“

„No dobre a povedzte aké znáte teplomery?“

Já byla překvapená, ale říkám:

„Celziův, Reomírův, Farhaitův...“

„Stačí, teraz ste složili prijímaciu zkúšku.“

Zasmál se a Mařence říkal: „No zkusíme to s ňou, ak nebude robiť dobrotu, pošleme ju domov.“

Neposlali mne domů. Já jsem si uvědomila, že jsem Mařenku stála 1.200 Kč, které za mne musela složit v kanceláři – a ty by jí nevrátili, kdybych nedoštudovala. A ještě jsem musela platit každý měsíc 350 Kč za internát. Napsala jsem do Bratislavy Šmídům, (tam byla provdaná moje sestra Fanynka), jestli by mně nemohli tyto peníze každý měsíc posílat. Tak se na mě rodina skládala. No, školu jsem udělala s vyznamenáním.

Tady se musím vrátit ke své sestře Žofce. Měla se vdávat za toho Simandla, co za ní přijel žádat ji o ruku. Ale Simandl o ni ztratil zájem a rozešli se. Žofka za všechno, co se jí tenkrát nevyvedlo, vinila mne. Dokonce i o těch 1.200 Kč, co za mne Mařenka složila v kanceláři školy, jsem jí prý připravila. Od té doby mně říkala „zlodějko“. Moc mne to mrzelo a mrzí dodnes.

Co já jsem mohla za to, že ona neměla měšťanku? Nebo že se tak dlouho nevdala, až nakonec si ji vzal po smrti naší sestry Marie její švagr Smolný? Prostě pro ni jsem byla zlodějka.

Šmídovi mi posílali každý měsíc 350 Kč. Až jsem byla hotová, tak jsem jim to musela splatit.

Tak jsem se stala porodní asistentkou a nikdy jsem toho nelitovala.

V Košicích jsem měla opravdovou školu a nejen odbornou. Byly tam většinou starší ženy, zkušené životem. Já jsem byla nejmladší, Juliška. Kristýna byla o rok starší. Nejdříve mně ty různé řeči starších kolegyň dělaly zle, ale jak se říká, člověk si zvykne i na šibenici. Mařenka mě na operačním sále zacvičovala v činnostech sestry při operaci. Učila mě názvy nástrojů a zařízení i k čemu se co používá. Při zkouškách ve škole i v těch mnohem těžších životních jsem na ni často s vděčností vzpomínala. V internátě nás bylo 32 ve třech velkých světnicích. Dopoledne jsme chodily do školy, odpoledne do služby a někdy i na noční. Vankúš (tedy polštář) a knížky jsme nosily do služby s sebou. Knížky, abychom se mohly ve volnějších chvílích učit, a polštář, abychom si mohly občas zdřímnout. Mně to učení nedělalo potíže, zdálo se mně, že pokračuji ve škole v Bojkovicích. Horší to bylo pro ty, co už byly třeba dvacet roků ze školy a už měly doma malé děti. Na svátky vánoční i velikonoční jsme jezdily domů. Z těch prvních se jedna nevrátila, že měla děcko nemocné. Po Velikonocích se nevrátila Kristýna. Byla to Slovenka, ze stejné vesnice jak dr. Tinko, jeden z našich vyučujících. Tomu velice záleželo na tom, aby si Kristýna tu školu udělala. Napsal dopis jejímu otci (tehdy byla plnoletost až od 21 let) no a Kristýna se pak v jeho doprovodu do školy vrátila.

„Julia, ja som chcela ujíst do hory, ale otec nedovolili. Kričali: ‚Pojdeš do školy!‘ Tak sme sa dohadovali tri dni a já som si nakonec povedala, Juliška je mladší – a vydrží to, tak prečo nie ja.“

Která měla slabší povahu, nebo nemohla vidět krev, tak to nevydržela. Ještě dvě utekly v půlce studia. To, co jsme viděly v Košicích, to jsme na Moravě v Brně ani v Olomouci nikdy neviděly. Byly jsme tam různé národnosti, Slovenky, Češky, Moravanky, Maďarky a jedna Němka.

Málokdy jsme se sešly všechny, jedny měly službu, jedny spaly a tak to šlo pořád dokola celé dva roky.

První službu jsem měla 9. září 1930. Byla to noční služba, spolu s paní Mariščákovou. Ona na porodním sále a já u šestinedělek. Nebyla jsem ještě moc zvyklá na ponocování, a tak jsem si říkala, na pokoji je jedna postel prázdná, až se to utiší, tak si lehnu. Ale nelehla jsem si. Děti křičely, maminky pořád něco chtěly, zvonky zvonily a já běhala z pokoje do pokoje. Pani Mariščáková, když viděla, že to nemůžu zvládnout, přišla mně na pomoc. Až jsme to všechno utišily, šla jsem konečně na ten pokoj, kde byla volná postel, že se tam natáhnu. Měla jsem pěkně nažehlený plášť. Na tom pokoji ležely dvě pacientky a ty hned začaly šeptat:

„Joj, setrička, to si pokrčíte! Vyslečte si to.“

No tak jsem je poslechla. Plášť jsem si pověsila na věšák. Vtom se pomalu, potichu otevíraly dveře. Pan doktor přišel na kontrolu. Já jsem stála u věšáku v civilním oblečení. On šel kolem mne a povídá:

„Prečo nemáte košelu?“

„Já mám košelu na internáte.“

„Vy nejste pacientka?“

A jedna pacientka do toho: „Ona je setrička.“

Doktor na to: „A bodaj ho, ja sa mosím vysliesť do trenýrek, keď mám službu.“

Rychle jsem si oblékla plášť a bylo po spaní. My jsme mluvili, děti se probudily a šlo to zas dokola.

Ráno, když jsme přišly do školy, pan asistent povídá: „Kandidátky, ktoré majú službu, sa nikdy nesviekajú. A nesmú sa ani natiahnúť na postel. Postel je pre pacientky, a nie pre personál.“ A to jsem si pamatovala celý život, co jsem sloužila v nemocnici.

Různých epizod bylo moc a moc, než se z nás staly opravdové sestričky a porodné asistentky.

„Porodná asistentka može robiť zdravotnú sestru, ale zdravotná sestra nesmie robiť porodnú asistentku. To hovorím pre tých mladších, ktoré chcú jísť najprv robiť do nemocnice nebo k doktorovi do ordinácie. To hovorím k vám, Sojová a Peniaková.“

Absolutorium, Košice 1932. Julie Sojová stojí vpravo.

Po ukončení školy v Košicích jsem se dostala za pomocí strýce Ludvíka Soji, otcova bratra, do Brna do Zemské porodnice. Tenkrát byla taková doba, že kdo neměl nějakou tlačenku, byl bez práce pořád. Doma tak byli bratr Ludva a sestry Žofka a Pepina. Otec už byl v důchodě.

Brno, tam jsem nepobyla dlouho. Jen 22 měsíců. Bylo tam veselo. Na pokoji nás bylo osm. Tomu pokoji jsme říkali Šanhaij. Pod ním byla prádelna. A z prádelny k nám do pokoje putovaly zástupy švábů, rusů a štěnic. Já jsem měla postel u zdi. Ráno jsem se budila celá poštípaná, samý puchýř. Byla jsem přidělena na dětské oddělení. Tam jsme mívaly služby denní i noční po osmi hodinách. Zbytek dne jsme měly volno. Chodívala jsem k Sojům na Staré Brno. Prát a uklízet. Časem, až jsme se s kolegyňkami blíž seznámily, chodívala jsem s nimi po městě a okolí.

Asi v půlce července přišla mezi nás paní vrchní a povídá: „Kterápak jste Sojová?“

„Já, prosím.“

„Vy jste vystudovala na porodní bábu?“

„Ano prosím!“

„Půjdete na sál! Paní Ortová onemocněla. A už se nevrátí. Budete tam místo ní.“

Sály byly dva, velký a malý. Ve velkém bylo deset postelí. Mezi postelemi byly plenty. A za nimi se odbývaly normální porody. V malém se dělaly různé operace.

Tam nebyla žádná ulejvárna jak na dětském oddělení. Toto byla Zemská ženská klinika a tady jsem těch nenormálních porodů, které končily na operačním stole, viděla stovky. Tam se každý den některý z porodů končil operací. Sem se vozily ženy s rizikovým těhotenstvím z celé Moravy. Studenti, kteří studovali na ženské lékaře, sem chodili na praxi. Jednou, byl tam první ročník, pan profesor Muller podal sluchátko jednomu studentovi, aby poslechl ozvy. On si přiložil sluchátko k oku a díval se tou dírkou na pana profesora. (to bylo sluchátko dřevěné, trychtýřovitého tvaru s kruhovou podstavou a dírkou v podélné ose. Na břicho matky se přiložil ten trychtýřovitý konec a doktor měl přiložit ucho na ten plochý konec). Pan profesor se strašlivě rozčílil a studenta vyhodil.

Když jsem měla službu, tak jsem po takových zkouškách nosila do kanceláře protokol o zkouškách. Z kanceláře to posílali na ministerstvo zdravotnictví. Já jsem si vždycky ve výtahu přečetla, jaké mají studenti známky. Ti pak za mnou chodili a nosili mně čokolády, abych jim pověděla, jak dopadli. A já jim říkala, že mají samé jedničky a smála jsem se. Oni na mne: „Sojko, ty prolhané Slovačisko, ty lžeš!“. Já jsem se smála a někdy jsem jim řekla i pravdu. Tak jsme se škádlívali, až do dalšího března, kdy mně pan docent MUDr. Bittmann, kterému jsem asistovala při operacích, povídá:

„Od prvního dubna jdeme do Olomouce.“

Já na to, jak malé děcko: „A proč?“

„Olomoucká porodnice potřebuje dvě asistentky a doktora. Ten doktor budu já a jako asistentky jsem si vybral paní Kubíčkovou a vás.“

Já jsem byla nešťastná, protože jsem věděla, že v Olomouci jsou řádové sestry a já jsem měla z nich strach. Paní Kubíčkové bylo už přes padesát roků, té to bylo jedno. Mně bylo dvacet dva.

Jak jsem se s děvčaty a vůbec s Brnem loučila, to nebudu popisovat. Tetičce Sojové to taky nebylo jedno. V Brně jsme měly osmi hodinové služby a jinak volno. První rok jsem to volno strávila u Sojů, takže tetička měla o posluhovačku postarané. Děvčata mi ale radila, nebuď hloupá, to volno je tvoje, na zotavenou, a ne na to, abys dělala někomu služku.

S Brnem jsem se opravdu nerada loučila. Byly tam příjemné a hodné sestry. Božka Sobotková, Růža Muselíková, Lída Svobodová, ta byla z Buchlovic a psávala mně ještě do Olomouce. Božka Sobotková za mnou do Olomouce i jezdila. Psát, jsme si psávaly, ale mimo Božky Sobotkové jsem se s nimi už nikdy nesetkala. V Brně jsem nabyla hodně zkušeností, co všechno se může při porodu přihodit a jaké komplikace mohou nastat. A také jaké abnormality se u žen, z hlediska gynekologického, vyskytují. Všechno mne zajímalo a ráda jsem při různých pokusech asistovala. Nemocnice U Svaté Anny byla fakultní nemocnice, takže tam probíhal i lékařský výzkum. S tím vším jsem se v Olomouci musela rozloučit.

Rok trvalo, než jsme si v Olomouci s řádovými sestrami na sebe zvykly. Na začátku jsme s paní Kubíčkovou bydlely v takovém doupěti. Asi jsme paní vrchní nebyly pochuti, že nás vrazila do sklepního bytu. Paní Kubíčková byla ale energická, šla za paní vrchní a řekla jí, že buď nám dá pořádný byt, nebo jde okamžitě pryč. Ve sklepě že bydlet nebude.

Tak jsme dostaly řádný byt, ve kterém jsem bydlela až do roku 1941, kdy jsem musela z Olomouce utéct. Paní Kubíčková se za rok a půl od našeho příchodu do Olomouce vdala za redaktora Moravských novin, který byl dán do důchodu. Protože se nemohla snést s řádovými sestrami, tak dala výpověď a vrátila se zpět někam k Brnu, kde si otevřela soukromou praxi porodní asistentky. Místo ní přišla paní Brixová, zkušená, ode mne o dest let starší, porodní asistentka. S tou jsme se snášely dobře.

Tak si vzpomínám na naši mobilizaci v roce 1938. Veškerý zdravotnický personál musel být očkován proti tyfu a choleře. Paní Brixová to špatně snášela. Měla vysoké horečky a já jsem musela sloužit i za ni. Byly to hrozné služby. Naši lidé utíkali z pohraničí, Němci je vyháněli. Mezi uprchlíky byly i těhotné ženy a ty jsme museli přijímat. Nemocnice vůbec byla plná utečenců z pohraničí. Plné pokoje, plné chodby. Lidé posedávali a postávali, kde se dalo. U nás začala válka o 2 roky dříve, než uvádějí historici. Henleinovci po našich lidech stříleli už od roku 1937. Hned po smrti T. G. Masaryka. Snad měl Hitler před ním nějaký respekt. Nepokoje se stupňovaly a přelévaly z jednoho okresu do druhého. Přiváželi nám zraněné těhotné ženy, některé i s prostřelenými břichy... A do toho náš rozhlas pořád hlásil: „Občané, zachovejte klid, nenechte se vyprovokovat.“ Pořád jsme čekali vyhlášení mobilizace, protože to už nebylo možné, co si ty svině dovolovaly.

Já jsem v tu dobu sloužila a sloužila. Utahaná, nevyspalá, protože už ani paní vrchní nechtěla sloužit. Říkala jenom: „Sojka, já jdu spát, potom půjdete vy, než se nějaká babka z pohraničí objeví.“

A opravdu se objevila. Paní Kyšová. Muže jí henleinovci ztýrali a odvlekli do říše, protože byl Žid. Měl v Českém Těšíně advokátní kancelář. Henleinovci mu ji už v roce 1937 vymlátili a on se musel skrývat, ale nakonec jej přece chytli a odvlekli. Paní Kyšová přišla s malým děvčátkem.

Strašně se o ně bála, protože to bylo napůl židovské dítě a hrozilo, že ji Němci odvlečou do koncentráku. I z Rakouska utíkali Židé, sociální demokrati a lidé, co nesouhlasili s anšlusem. Byl začátek roku 1938. Sestra Anežka měla bratra v Heidenberku. Psávali si, ale jen tak na Nový rok. A najednou se objevil i s kamarádem a prosili o nocleh. Přesto, že jsme nesměli nikoho ve svém pokoji přechovávat, nocleh jsme jim poskytly. Byli u nás několik dní a pak táhli dál, na východ.

Uprchlíků z Rakouska přibývalo a všichni táhli k Českému Těšínu a dál do Polska. Vybaveni byli různými průkazy a legitimacemi, na první pohled falešnými. Vyprávěli, jak u nich, v Rakousku, fašisté řádí. My jsme tomu nechtěli věřit. Židy postříleli, pověšeli, majetek rozdali soukmenovcům a peníze uložili do německé Říšské banky. A ještě nám říkali, že nás to čeká taky. No, tomu jsme už vůbec nevěřili. My jsme přece suverénní stát, samostatný, chráněný mezinárodními smlouvami. Čas nám ukázal, jak jsme se krutě mýlili. Bohužel jsme se na vlastní kůži přesvědčili, že lump Hitler neuznává žádné hranice, žádné úmluvy, žádné národnosti, jen Němce. Že chce, ovládnou svět.

V době mobilizace byli naši doktoři narukovaní. Doktorky byly jenom dvě a ty se střídaly ve službách. Už byly úplně vyčerpané, a tak všechny normální porody vedly porodní asistentky.

I konce pánevní jsme dělaly a nakonec i drobnější operace. Za dva měsíce se doktoři vrátili, už bylo po Mnichově, už nás prodali. Proud uprchlíků z pohraničí ještě zesílil. Pak přišel 15. březen 1939 a už nebylo kam utíkat. Už nás měl Hitler pod ochranou. Už tu řádilo gestapo.

A najednou se vrátil i dr. Beogradzky, dříve Bělohradský, ale už jako docent. Přidal se k Němcům. Byl zástupcem profesora Bittmana, kterého už v Brně vyšetřoval nějaký úřad pro čistotu rasy, protože měl babičku Židovku. Napřed jej pustili, ale nakonec jej stejně poslali do koncentráku. Docent Beogradsky se stal primářem Olomoucké porodnice a úplně se změnil. Už nebyl tak kamarádský jako dříve. Naproti naší nemocnice bylo židovské sanatorium. To zabrali Němci. Měla to být nemocnice jen pro Němky a já jsem tam měla jít dělat vrchní. Vymlouvala jsem se, že neumím německy.

„Já vás naučím!“ nabízel se docent Beogradzky. Já na to: „Budete na frontě!“

„Sojka, tady už přestává všechna legrace! Vy se přidáte k nám! Budete se psát Zója a budete z toho mít výhody, to uvidíte!“

Celou noc mě přesvědčoval, že se musím přihlásit do NSDAP, že se musím dát k Němcům.

„Nikdy! Moji rodiče i prarodiče jsou Češi!“

„Tak budete sloužit našim vojákům! A víte jak? Ne jako ošetřovatelka! Jistě mi rozumíte!“

„Ne!“

„Co? Né? Já vám nařizuji, zítra po službě se budete u mě hlásit a půjdete se semnou do toho sanatoria podívat!“

Viděla jsem, že si nedělá legraci. V 8 hodin ráno jsme se šli, pan docent, dr. Grepfel a já, do sanatoria podívat. Šli jsme, jak jsme byli ve službě, vždyť to bylo jen přes ulici. Přes parčík, ve kterém stála vila-sanatorium. V zahradě stál altánek a vchodu do toho altánku visel pověšený majitel sanatoria – Žid. Pan docent se ptal vojáka, který tam rozkročený stál na stráži, kdo to udělal. Dr. Grepfel odpověděl za něj: „My, Němci!“ Já jsem se otočila a utíkala zpět do nemocnice. Docent Beogradzky za mnou volal:

„Ruhyk!“ (Tiše.)

Dr. Grepfel přišel za mnou a říká: „Das ist schreglich, to je hrozné, takhle jsme si ten německý socializmus nepředstavovali!“

On to byl Němec z našeho pohraničí.

Pak přišel docent Beogradzky a říká: „Sojka, až se vyspíte, tak přijdete za mnou a půjdeme tam znova. Ten tam už nebude.“

Nespala jsem, přemýšlela, jestli mám utéct. A kam? Pořád mně znělo v uších: „Pro naše vojáky budete dobrá....!“ Nebo mám jít do toho německého sanatoria? Mám si změnit jméno na Zoja?

Né a né!! Nech se stane co chce!

Na chodbě se zatím strhl ruch. Do dveří vletěl domovník Sojka: „Jde pro vás gestapo!!“

Odstrčila jsem domovníka ode dveří a běžela na porodní sál. Právě byla vizita.

„Už jdu,“ říká docent. Já myslela, že mě takto chce donutit, abych šla sloužit do sanatoria. Ale ono to bylo něco docela jiného.

Tak asi v letech 1936–37, když vypukla občanská válka ve Španělsku, byl z Hodonína vypraven vlak dobrovolníků na pomoc republikánům proti generálu Frankovi a jeho fašistům. Mezi dobrovolníky bylo i několik chlapců z Bojkovic. Byli to moji známí a přišli za mnou, abych jim přispěla na cestu. Nechci to rozvádět, ale dala jsem jim 500 Kč. Dali mně nějaké potvrzení, které, když nás okupovali Němci, jsem spálila. Máří Viceníkovou, obchodnici z Bojkovic, už měli zajištěnou a u ní našli papír se jmény těch, kteří ty „Španěláky“ podporovali. No a mezi nimi jsem byla i já. Máří byla organizátorka komunistů a celé té výpravy do Španělska. Proto přišli ti gestapáci za mnou. To bylo poprvé. Zavolali mne do primárky. Tam mne vyslýchali. Jeden gestapák mluvil česky a druhý jenom německy. Po druhé mne odvezli do hotelu Ruprecht na náměstí. Byla jsem udivená, že v té vyšetřovací komisi byl v uniformě SA i náš docent. Ptali se mně pokaždé, proč jsem podporovala republikány. Já jsem říkala, že jsem nikoho nepodporovala, že jsem jen Jindřichu Pavláskovi půjčila peníze, aby si mohl koupit sako. A to jsem opakovala při každém výslechu. Až po válce jsem se dozvěděla, že Jindra byl konfident. Nechtěla jsem tomu věřit a docela tomu nevěřím ani teď. Vždyť on si mě chtěl v roce 1939 vzít za manželku. Tu nabídku mně psal z Německa a na vánoce 1939 si osobně přijel do Olomouce pro odpověď. Já jsem mu řekla, že nemíním svého muže živit. On byl lechtivý na práci. Na celém tom případu je divné, že nebyl jak všichni ostatní „Španěláci“ v koncentráku.

V tu dobu jsem měla tři nabídky, ale Bohuš, můj pozdější manžel, mezi nimi nebyl. Ten jen pilně za mnou do Olomouce jezdil a našim vyřizoval, že mně pořád vyšetřuje gestapo. Nakonec mně z toho dostal docent Bělohradský nebo – jak si tenkrát říkal – Beogradzky. Budiž mu za to dík. Gestapáci, co můj případ vyšetřovali, byli odveleni a on moje papíry roztrhal a spálil. A mně doporučil, abych se rychle z Olomouce ztratila.

Vysvědčení ze Zemské nemocnice.

Měla jsem se tam mezi sestřičkami moc a moc dobře. Vzpomínám na sestru Celinku, Herliku, Hroznatu, to byla čistokrevná Němka, Česlu, ta byla z Pitína. Moc mně překvapila, zamilovala se do inventárního kontrolora a po 27 letech odešla z kláštera. Ještě si vzpomínám na sestru Elvázii. S tou jsem strojívala vánoční stromky na pokoje. Česla za mnou jednou přišla do mého pokoje a říká: „Julinko, něco ti chci už delší dobu říct. Ale mám strach, nevím, jak to mám říct.“

„A co to je, že nevíte jak to říct?“

„Nesmíš to nikomu říct, ale já jsem asi v tom! Musíš se na mne podívat!“

Ve mně se zatajil dech. Ale jakoby nic říkám: „To do vás vstoupil Duch svatý?“

„Ne, ale mužský.“

Dál už jsem neříkala nic. Šla jsem si pro rukavici na sál. Vyšetřila jsem ji, nebyla v tom, ale začínalo jí klimakterium. Až potom jsem se zeptala: „Kontrolor?“

„Ano.“

„Já jsem si to myslela, když si chodila vypůjčovat klíče od našeho pokoje vždycky, když přišel na kontrolu.“

Měla už přes 40 roků. Jak já jsem odešla z Olomouce, tak se to na ně provalilo. Musela z řádu odejít a taky z nemocnice. Kontrolor jí zařídil, že byla přijata v Brně u svaté Anny.

Psala mně už do Bojkovic hrozný dopis. Poslala jsem jí do Brna všechny sesterské uniformy i nějaké civilní šaty. Neměla si co obléct. U svaté Anny zůstala až do důchodu. V Pitíně měla staré rodiče, vrátila se a doopatrovala je. Navštěvovaly jsme se. Do Pitína jezdil za ní i ten kontrolor. Přijížděl vždycky i se svojí dceruškou. Několikrát byli i u nás na činžácích, kde jsme tenkrát bydleli. Já jsem jí to rozmlouvala, aby to ukončila. Umřela někdy v padesátých letech, byla jsem jí na pohřbu.

Ostatní sestřičky, se kterými jsem se stýkala a mívala služby, byly sestry Hermela a Izabela. Valerie byla instrumentářka na gynekologii. Měly jsme vedle sebe byt, tak jsme se znaly, ale jen tak povrchně. Jednou v zimě jsem ji urazila, řekla jsem jí, aby dávala pozor, aby nespadla, že by ji museli zvedat hasiči. Byla to obrovská baba. Vysoká a silná, vážila snad 150 kilo a možná i víc. Žádná legrace s ní nebyla.

Byly tam i další sestry, ale jejich jména jsem už zapomněla. Jedna sestra byla z Rudimova. Ze začátku mého působení v Olomouci jsme měly spolu službu. Ona u šestinedělek a já na sále. Najednou slyším, že na ni zvoní pacientky. Zvoní čím dál víc, ale po chodbě žádný spěch a šum jako obyčejně, když sestra běhá z pokoje do pokoje. Tak jsem rychle běžela, co se děje. A dělo se! Sestra z Rudimova ležela v jejich skladišti a z pusy se jí řinula krev. Měla chrlení krve. Volala jsem do kláštera, aby Matka představená poslala druhou sestru na oddělení. A ona, že prý to musí vydržet! Tak jsem volala do pokoje doktorů a pan asistent, dr. Vrba, tak matince vyčinil, že se hned objevila na oddělení druhá sestra. Sestřičku z Rudimova hned odvezli na plicní a za tři týdny měla pohřeb. A my jsme si říkaly, jaká je to nezodpovědnost od matky představené, že nenechá sestřičky vyšetřit na reveně, už když je přijímá. Kolik mohla ta sestra nakazit novorozenců i matek!

Bylo ještě víc takových případů, co se nám nelíbilo. Mívali jsme schůze zaměstnanců jenom jedenkrát ročně, vždycky v prosinci. A to bylo málo na to, abychom si všelijaké těžkosti vyříkaly. Ten případ se sestřičkou z Rudimova se stal jen asi dva měsíce po mém nástupu do Olomouce. Další takový případ byl dr. Sýkora. To byl narkoman. Když jsem s ním sloužila, tak se mně ptal: „Máš klíče od lékárny?“

„Nemám.“

„Ta čarodějnice černá to zase zamkla!“

Já jsem neříkala nic, nevěděla jsem, co v té lékárně chce. Na sále byly pacientky v pořádku, všechno potřebné jsme měli připravené, a tak jsem s údivem pozorovala, jak on vztekle pobíhá.

Nakonec přiběhl ke dveřím lékárny a začal s nimi lomcovat. Sestřička vyběhla z pokoje a říká: „Doktore, víte, že se to nesmí!“

On se opřel kolenem o futra a jedním trhnutím vyrval kulu, co byla místo kliky. Dveře se otevřely. Sestra na mne křičí:

„Volejte asistenta!“

Sháněla jsem telefonem pana asistenta a dívala se, jak sestra zápasí s doktorem, aby nevyplenil lékárnu. Vůbec jsem tu jeho zuřivost nechápala. Nevěděla jsem, že hledá drogy.

Asistent přišel a už od vchodu na oddělení na něj křičel: „Kolego, hned zítra jdeš na léčení!“

Dr. Sýkora začal po asistentovi házet skleničky a krabičky s léky. Přitom řval a strašlivě nadával.

Tak to byly moje začátky v Olomouci. Pana doktora Sýkoru jsem už nikdy neviděla.

Mařence Trávníčkové bylo patnáct a půl roku, když se stala maminkou a vražedkyní.

Naproti nemocnice se stavěla lékárna. Mařenka tam dělala přidavačku u zedníků. Zalíbila se panu polírovi a ten jí ve své kanceláři (boudě) udělal chlapečka. Tenkrát nebyla ještě žádná opatření proti otěhotnění. Mařenka, nezkušená a hloupá, nikomu nic neřekla. Snad ani sama nevěděla, jak žena pozná, že je těhotná. Až už to těhotenství na ní bylo vidět, tak se jí polír chtěl zbavit. Propustil ji z práce a slíbil jí, že si ji vezme. To přesto, že byl ženatý. Za Mařenkou chodil i z jejich vesnice mladý, šestnáctiletý chlapec. Polír si myslel, že to těhotenství svede na něho.

V 9 hodin na sále zvonil telefon. Vzrušený hlas prosil, aby hned na stavbu přišla porodní asistentka. Aby si s sebou vzala, co je potřeba při porodu, a nosítka. Za dest minut jsme už šli, celá karavana, přes park a přes ulici na stavbu. Už tam byla policie. Nějaké ženské nás vedly k tomu doupěti, ve kterém se to všechno stalo. V rohu narychlo zbitá postel, v druhém rohu rozpálený vincek, v kterém mělo být to dítě spálené, a všude plno krve. Mařenka byla téměř vykrvácená. Rychle jsme ji přenesli do porodnice. I to dítě, zmrzačené, jak jej Mařenka nožem pořezala. Ten nůž jí podal polír a křičel na ni: „Rychle, rychle!!!“ Mařenka přitom omdlela. Tak to dítě chtěl dořezat polír, jenomže ženy, které na stavbě pracovaly, viděly ten den Mařenku jít za polírem, slyšely křik, šly se podívat, co se děje, a pak zavolaly nás i policii.

Ono je to dlouhé povídání. Byl z toho soud, i já sem svědčila, jak jsem tam Mařenku našla.

Polír byl odsouzený na 7 roků vězení a Mařenka na 5 a 1/2 roku do nápravného ústavu pro nezletilé. U nás v porodnici byla šest neděl a pak rovnou do toho ústavu.

Pro mne to bylo hrozné poučení, jak se mám chlapům vyhýbat.

Zažila jsem moc a moc takových případů, kdy se jednalo o život. Obyčejně to byly děti, které o něj přicházely.

Moc lidí se mne ptalo, jak to, že jste se vdala, když jste tolikých případů viděla, jak se lidé k sobě chovají? Ano, chtěla jsem zůstat v nemocnici. Kdyby v roce 1939 sem nepřišli Němci, tak jsem tu nebyla. Co se nám rodičky v bolestech napovídaly, co všechno musí od svých manželů zkusit! To, co jsem napsala o Mařence Trávníčkové, byla jen jedna z epizod, co jsem za ty roky zažila. A já to ani nesmím říct, co jsem za těch čtyřicet roků služby jako porodní bába zažila. Ještě teď by z toho mohly být rozvody.

Julie Vašinová (vpravo) s dětskou lékařkou a sestřičkou na cestě do dětské poradny ve Starém Hrozenkově.

Dest roků jsem sloužila v nemocnici a víc jak třicet let v Bojkovicích a v okolních vesnicích. Můj obvod se měnil, ale většinou to byly Krhov, Bzová, Žítková, Komňa, Přečkovice, Pitín a Pitěnská kolonie. Ve všech těch vesnicích to byla péče o těhotné v těhotenských poradnách, péče o novorozence v dětských poradnách. Odvoz rodiček do nemocnic, buď do Uherského Hradiště, anebo do Slavičína. Péče o šestinedělky a novorozence po návratu z nemocnice. Kromě toho jsme jezdily do služby do Hradištské nemocnice a držely pohotovost v Uherském Brodě. Byly to nekonečné služby. Kdybych neměla setru Pepinu, tak bych to nemohla dělat. Ta mně hodně pomohla.

V Bojkovicích jsme byly čtyři porodní babky. Ve službách v nemocnici i v pohotovostech v Uherském Brodě jsme se střídaly.

Ze začátku se všechny porody odbývaly doma. Do nemocnic se z Bojkovic a okolí začalo jezdit až v 60. letech. Já jsem velmi propagovala, aby ženy jezdily rodit do nemocnic. Viděla jsem totiž, jak to v některých domácnostech vypadá. Jaká je čistota doma a jaká sterilita je na sále. Ostatní babky se na mne zlobily, že jim kazím kšefty. Ale díky rozhodnutí ministerstva jsem zvítězila. Co všechno jsem zkusila u porodů doma, to snad někdy také napíši. Teď se vrátím do časů 2. světové války.

V roce 1942 jsem ohlásila úředně zahájení praxe porodní asistentky v Bojkovicích a okolí. Byly tu čtyři porodní babky a já jsem byla pátá. Doktoři tu byli MUDr. Maštalíř a MUDr. Emr, který po válce odešel do pohraničí. Když jsem se hlásila u dr. Maštalíře, tak se mně ptal, proč jsem odešla z nemocnice. Po pravdě jsem mu řekla, že mně vyšetřovalo gestapo a pan docent mně poradil, abych se z Olomouce ztratila. Tak jsem se vrátila do Bojkovic a vdala se tu. Docent měl na gestapu konexe a moje papíry tam sbalil a spálil. Protože se dal k Němcům, musel i on v roce 1942 narukovat na východní frontu a už jsem o něm nikdy neslyšela. Tak jsem se z toho dostala.

Bohužel, tady paměti naší maminky končí. Dál už budu pokračovat zase já, se svým vyprávěním.

Zase jsem předběhl života běh. Musím se vrátit do časů, kdy Julinka s Bohušem spolu chodili. Do let 1937–40. Bohuš dělal v bojkovické zbrojovce. V tamější stolárně, kde se vyráběly především muniční bedny. Československá republika zbrojila a připravovala se na válku s Německem. Hitler řval, že jsou jeho soukmenovci v Sudetech Čechy utlačováni, a Henlain organizoval teror sudeťáckých bojůvek proti českému obyvatelstvu. Napětí se stupňovalo a všichni cítili, že se schyluje k válce.

Bohuš jezdil za Julinkou do Olomouce. Ale Julinka měla víc nápadníků. Jestli o nich Bohuš věděl, nebo nevěděl, to už se nedovíme. Julinka váhala. Na jedné straně páni doktoři. Mezi nimi největší fešák dr. Bělohradský, ale ten se dal k Němcům. Potom Honza Hénik. Žid, který před Němci později utekl do Ruska a lákal ji s sebou. Potom kterýsi z těch bojkovských kluků, co šli bojovat proti Frankovi do Španělska. Všichni šikovní a pohlední mládenci. Bohuš byl ale jistota. Byl spolehlivý a takový pravdivý. Nebyl namyšlený jako páni doktoři, kteří se kolem ní ochomýtali. Ani neměl sklony k neuváženým dobrodružstvím jako ti kluci co jeli do Španělska bojovat proti fašistům. Julinka vsadila na jistotu. Sice stolař, to není po finanční stránce žádné terno, ale Bohuš byl jistota, člověk, na kterého se mohla spolehnout. Líbil se jí a měla ho ráda. Nejvíc to cítila, když byla v září 1938 vyhlášena mobilizace. Bohuš musel narukovat ke své divizi na východní Slovensko. Bála se o něj. V novinách četla, že tak, jak řádí Němci v českém pohraničí, tak i Maďaři na jižním a východním Slovensku přepadávají a vraždí naše lidi. Armáda proti maďarským nacionalistům bojuje. Dochází tam k přestřelkám a jsou tam i první padlí. Jak to bylo dál s ČSR, to znáte z dějepisu. Přišel Mnichov a republika musila odstoupit pohraničí Německu a Maďarsku. Zklamaní a zrazení vojáci se vraceli domů. Vrátil se i Bohuš. Než předal štábní auto, ve kterém vozil brigádního generála, tak z palubní desky vymontoval hodiny. A ještě si vzal na památku malý, červeným sametem potažený polštářek. Byl určený k tomu, aby se na něm nosila vyznamenání za rakví padlých vojáků. Hodiny doma opatřil kulatým rámečkem a podstavcem. Stávaly u nás doma na knihovně a měřily čas našeho dětství. Polštářek podpíral tatínkovu hlavu, když si v neděli odpoledne šel zdřímnout v kuchyni na otoman.

Zase jsem předběhl události. Tak se vracím do časů před 2. světovou válkou.

Bohuš nastoupil zpět do zbrojovky, na svoje místo ve stolárně. Výroba munice dál běžela. Pro koho? Tak se ptali všichni. Tu nudli, která zbyla z republiky, už bránit nešlo. 15. března 1939 nás obsadili Němci. Vznikl protektorát Čechy a Morava. Ve zbrojovce výroba dál běžela. Teď už pro Wehrmacht. Továrna dostala nové, německé vedení. Majitel a zakladatel firmy Vítězslav Kyšer skončil v koncentráku. A tak by skončil každý, kdo by odmítl pro Němce pracovat. Bohuš dál bydlel u svého bratra Lojzy na Podsedkách. Za Julinkou jezdíval do Olomouce. Jak ona popisuje ve svých pamětech, dostávala se do čím dál větších potíží a dala nakonec na doporučení docenta Beogradzkeho, že musí z Olomouce zmizet. Tak se rozhodli, že se s Bohušem vezmou. Svatba se konala v srpnu 1940 v Bojkovicích na Podsedkách. I když tady byla německá okupace, byla to veselá svatba. Nejvíc se vzpomínalo na to, jak Matěj Surý, Bohušův bratranec z matčiny strany, tančil. Byl oblečený ve fraku a měl s sebou psíka Bobika. Ten se mu zakousl vzadu do cípu fraku. Jak se Matěj se v tanci vytáčel, tak pes zakousnutý do fraku lítal ve vzduchu za ním.

Jinak rok 1940 byl pro Julinku smutný. Na jaře zemřela její maminka. Bylo jí třiasedmdesát let. Měla nemocné srdce a byla sedřená a utrápená těžkým životem.

Mladí manželé neměli kde bydlet. Prvních pár měsíců bydleli u Smolných. V pokoji Julinčiny sestřenice Marie Cichrové, rozené Mazůchové, která v ten čas už pracovala jako porodní asistentka v Ostravě, v nemocnici v Zábřehu. Strýc Josef Smolný pracoval na obecním úřadě v Bojkovicích, a tak zařídil, že mladí Vašinovi dostali byt v obecních činžácích nad Komenskou uličkou, které se tenkrát stavěli. Julinka byla těhotná. Pod srdcem nosila mne, svého jediného nezdárného syna.

Když se blížil její čas, dojednala si se svými kolegyněmi, že porodí na svém bývalém pracovišti v Zemské nemocnici Olomouc. Tak se také stalo a já jsem se tam 9. května 1941 narodil.

Křest Petra Vašiny (autora knihy), 16. 5. 1941.

Jak píše ve svých pamětech, otevřela si Julie Vašinová v roce 1942 v Bojkovicích praxi porodní asistentky. Od porodů ve sterilním nemocničním prostředí, kde průběh porodu jistil doktor-porodník, se najednou dostala k porodům v domácnostech. Často ve špatných hygienických podmínkách. A někdy i k porodům v přírodě, jak svědčí její vyprávění o porodu v cigánské chatrči na Skalce. Je to kopec asi 2 km jihovýchodně od Bojkovic. Tam, v blízkosti studánky Ohloběnky byla cigánská osada. Cigáni bydleli v boudách z chvojí nebo prken a plechů, podle toho, jak byl který šikovný.

Zima bylo, chumelilo, cigáňa sa narodilo.

Podle vyprávění naší matky Julie Vašinové, porodní asistentky.

Svoji praxi porodní asistentky jsem v Bojkovicích zahájila začátkem roku 1942. Před tím jsem 10 let sloužila v porodnici Zemské nemocnice v Olomouci. Ze sterilního prostředí porodního sálu jsem se dostala do tvrdé reality porodů doma. A zrovna jeden z prvních porodů, ke kterému jsem byla přizvána, byl velice dramatický.

Mrzlo, až praštělo. Byla to ta zima, ve které umrzla Paulusova armáda u Stalingradu. I tady to byla krutá zima. Na večer k nám přiběhl Cikán ze Skalky. Cikáni před válkou žili v Bojkovicích ve dvou osadách. Jedna byla na Výpustě a druhá na Skalce (to je kopec asi 1,5 kilometru východně od Bojkovic). Cikán celý vyděšený mne prosil, abych rychle šla s ním, že jeho žena rodí a že je to zlé. Jejich baba, která si vždycky věděla rady, už nemůže pomoci. Chytla jsem kufřík a utíkala jsem s ním. Opravdu to byl těžký porod, ale zvládly jsme to. Narodil se pěkný chlapeček, a když jsem jej poplácala po přelce, tak řval, až to ozvěna vracela od lesů. Chtěla jsem jej umýt, ale oheň mezitím, co jsme rodily, vyhasl. Voda v kotlíku nad ohništěm už byla zamrzlá. Otřela jsem chlapečka a strčila k jeho matce pod houni, kterou byla přikrytá. Zavolala jsem jeho otce, aby oheň znovu rozdělal. Za chvíli byla voda teplá a já dodělala všechno, co bylo třeba. Rodička byla k smrti vyčerpaná. Cikánovi jsem přikázala, aby celou noc topil, jinak že to malé zmrzne a žena mu umře. Cikán sliboval jak cigán. Děkoval mně a já slíbila, že se druhý den přijdu na ně podívat. Mrazivou nocí jsem šla domů. Mráz vyčistil oblohu a Měsíc byl v úplňku. Byl celý stříbrný. Šla jsem ze Skalky a přemýšlela o síle života, že i v tak těžkých podmínkách mohou žít lidé a rodit děti.

Druhý den ráno jsem se vypravila na Skalku znovu. Přicházela jsem k cikánské osadě. Nad většinou chatrčí se v mrazivém jitru vinuly pramínky dýmu z ohnišť.

Jen nad chatrčí, ve které jsem včera pomohla na svět cikáňátku, kouř nebyl. Jatá zlou předtuchou jsem zrychlila krok a nakonec jsem běžela. Vběhla jsem do chatrče. Cikánka seděla u vyhaslého ohniště, v náručí dítě a tiše plakala. Cikán spal. Od prvního okamžiku jsem věděla, že to dítě, ten pěkný chlapeček, je mrtvý. Zmrzl. Vzbudila jsem Cikána.

„Proč jste netopil?“

„Ej, já sem topil.“

„Jak jste topil, když vám děcko zmrzlo? Teď půjdete do Bojkovic pro doktora Maštalíře. On musí dítě ohledat a vystavit úmrtní list!“

Cikán, jako by až teď pochopil, co se stalo, začal bědovat. Musela jsem ho vyhnat, aby šel pro toho doktora. Ošetřila jsem matku a zeptala se ostatních Cikánek, jestli není v osadě novorozeně, které potřebuje mateřské mléko. Pochopitelně zájemkyň bylo dost. Takže případné záněty prsů jsme zažehnaly.

Než jsme to vyřídily, přišel pan doktor. Konstatoval smrt novorozence v důsledku podchlazení. Já jsem z toho byla velice nešťastná. Nejvíc jsem litovala tu mladou Cikánku.

Byla to prvorodička, tak těžký porod prodělala a tak smutně to všechno dopadlo. Doktor Maštalíř mne utěšoval, že tomu malému je tam, kde je, rozhodně lépe než kdyby zůstal na tomto světě. On už věděl, že Cikány čeká koncentrák.

Ne, to není konec mého vyprávění. Přišel rok 1945, ze všech Cikánů odvlečených do koncentráku, se vrátili jen František Múrka, Božena Múrková, jeho žena, a Antonín Múrka se svou ženou, která však brzy nato zemřela.

Obec jim na Výpustě postavila dva dřevěné domky. A přišlo předjaří roku 1946. Zima ještě nepředala vládu jaru, ale nový život se už hlásil na svět. Franta Múrka k nám přiběhl a volá: „Honem paní asistentko, na Boženu to už přišlo.“

Zase jsem vzala kufřík se svými inštrumenty. Hlavou mně letěly vzpomínky na ten porod na Skalce. Se zdi jsem sundala teploměr a vzala jej s sebou. U Múrků jsem pomohla na svět chlapečkovi. Všichni jsme byly šťastni, mně se ale neodbytně vracela vzpomínka na tu Skalku. Venku bude do rána zase mráz, je tam jasno, aby se tak zase něco nestalo. Vytáhla jsem teploměr a začala s osvětou: „Franto, tento teploměr si pověsíte na zeď. Budeš hlídat, nesmí tu být míň než 18°C, a když se bude koupat, tak 22°C! Kamna tu máte, dřevo také, tak musíš pořádně topit!“

Julie Vašinová váží novorozeně.

Zdálo se, že je jim všechno jasné. Božena je energická a určitě si Frantu pohlídá.

S pocitem dobře vykonané práce jsem šla domů.

Druhý den ráno jsem se šla na ně podívat. V domku teplo, snad až příliš, ale teploměr nevisel na zdi. Nejprve jsem ošetřila matku a potom jí pomohla vykoupat dítě. Franta byl pořád venku a něco tam kutil. Zavolala jsem jej dovnitř. V ruce měl ten teploměr.

„Franto, co pořád nosíš ten teploměr?“

„Ej, pani asistentko, já pořád měřím ten mráz, aj venku!“

„A koliks naměřil?“

„No veliký mráz tam byl, 40stupňů.“

„Ale Franto, kde by se nabralo!“

„Vy si myslíte, že neumím počítat? Bylo 40stupňů! 20 před bůdů a 20 za bůdů – a to je 40!“

Opravdu, uměl počítat.

Potom byly křtiny. V ten čas patřilo k povinnostem porodní babky být při křtu a dělat tam vlastně takového režiséra. Vysvětlit rodičům a kmotrům, kde mají stát, co mají dělat a tak dál.

Kmocháčkem byl Tonek Múrka. Položila jsem mu novorozeňátko v pěkné peřince do náručí. Otočila hlavičkou ke křtitelnici. Tonek si jej přehodil nohama ke křtitelnici a rozvázal peřinku. Znovu jsem mu novorozeně přehodila hlavičkou ke křtitelnici. A on zase nazpět.

V tu chvíli už vcházel páter Kroča. Vyčítavě se na mne podíval a povídá kmotrovi:

„Prosím hlavičkou ke křtitelnici.“

A Tonek na to: „Pane farářu, nožičky mu postříkajte, Cigán potřebuje dobré nohy, na hlavě ani tak nezáleží.“

Farář se kousl do rtu, aby se nerozesmál, a pokřtil cigáňátko jménem Jan.

Ještě se vrátím do roku 1946. Někdy na jaře k nám přivedl Franta Múrka neznámého Cikána v černém obleku, celého ověšeného zlatými prsteny, náramky a řetízky. Prostě byl to „pan Někdo“. Ptám se jich, co potřebují. Franta mně vysvětlil, že žena toho pána rodí a že potřebuje moji pomoc. Tito Cikáni jeli se svými vozy ze Španělska do Rumunska. Táhla jich celá tlupa. A ten pán byl jejich šéf. Sebrala jsem kufřík s instrumenty a šli jsme. Na Výpustě, u dvou cikánských domků, stála skupinka vozů krytých plachtami. Božena i Tonek vesele brebentili po cikánsky s nenadálými návštěvníky. Dovedli mne do maringotky, která byla domovem šéfa a jeho ženy. Porod proběhl normálně. Narodila se jim dceruška. Šéf byl štěstím bez sebe. Přes Frantu, který dělal tlumočníka, se mne ptal, jak se jmenuji. Řekla jsem mu, že Julie. A on hned, že ta jejich princeznička se bude jmenovat po mně, také Julie. Co prý jsou dlužni za moji pomoc. Já jsem nic nechtěla. On že ne, že se mně musí odvděčit, a abych s ním šla k vedlejšímu vozu. Odhrnul plachtu. Zůstala jsem ohromená stát. Vůz byl až po oblouky, co nesly plachtu, plný koberců. Krásných, perských s maurskými vzory. Začal jeden po druhém rozkládat na trávu. Prý ať si vyberu, který se mně líbí. Což o to, líbily se mně všechny, ale já jsem najednou dostala strach. Co když je to kradené? Co když při té krádeži někoho zabili? Celá jsem zpanikařila. Ne pane, já opravdu nic nechci!! V duchu jsem si říkala: „To víš, já si to vezmu – a potom mně budou potahovat policajti!“ Ne! Ne! A utekla jsem.

Druhý den u nás někdo zvonil. Otevřu dveře – a on to ten cikánský šéf. S velikánskou kyticí růží. Uklonil se jak na divadle a růže mně podal. To už jsem odmítnout nemohla.

Několikrát jsem se o této příhodě bavila s Múrkovými. Božena i Franta a Tonek svorně tvrdili, že ten šéf byl rumunský cikánský král. Že před Hitlerem utekli do Španělska a po válce se vraceli domů do Rumunska.

Roky utíkaly a já jsem k Múrkom chodila ještě mockrát. Ani si nepamatuji kolikrát, kolik těch cikáňátek se tam narodilo. Napřed bydleli na Výpustě, ale potom nějaká moudrá hlava rozhodla, že se přestěhují na zámek Nový Světlov. A prý, že tam budou mít i zahrádku. Za tím účelem tam byl poorán tenisový kurt. Staří Múrkovi byli hodní a pracovití lidé. Ale že by obdělávali zahrádku? To by snad bylo aj proti přírodě!

Jak roky ubíhaly a druhá generace Múrků vyrůstala, začaly s ní problémy. Rodiče byli na ně asi moc měkcí. Ten nejstarší syn, Jan, ukradl jednou komusi kolo. Jeho otec Franta létal po Bojkovicích a křičel: „Kde je ta sviňa zlodějská? Nám, poctivým Cigánom, dělá ostudu! Já ho zabiju a potom ho dám polepšit!!!“ (že jej dá do polepšovny).

Ale už asi bylo pozdě. Janek už z této nastoupené cesty po šikmé ploše nikdy nesešel.

Jednou jsem jela na kole z Komně. Jezdila jsem tam, i do jiných dědin po okolí, za svým povoláním. Najednou mně přes cestu přebíhají cigáňata z Bojkovic. A poslední Janek. Na zádech nese další cigáňa se šátkem na hlavě. Hlava v šátku se bezvládně klátí a šátek na krku prosakuje krví. Přeběhli přes silnici a utíkají po polní cestě, směrem na Padělky. Hrklo ve mně, že se některému něco stalo. Vydala jsem se za nimi. Na kole jsem je brzy dohnala. Jan, když viděl, že už je dojíždím, shodil svoje břemeno do křoví a s rukama v kapsách, vesele si pohvizdujíc, šel dál.

„Jane, cos to tam hodil do téj hráze?“

„Já? Nic!“

„Jak to, že nic, šak to bylo děcko se zakrvavenů hlavů! Vy ste kohosi zabili! Já jidu pro četníky!“

„Ježišmajra, tož, to nechoďte! Já vám povím, co to je. My sme chytili do oka srnu. Pořád sa házala, tož sem ju mosél podřezat. A aby nebylo nápadné, že neseme srnu, tak sme ju oblékli za Ciganku.“ Opravdu to nebylo nápadné nést cosi se zkrvavenou hlavou na zádech. Ale Janíček si jistě říkal: „Kam nemože čert, tam pošle babku Vašinovu. Na SNB jsem nešla, ani myslivcům jsem to neřekla. Nech si Cikáni užijí.

Nejstarší z Múrkových dcer, Jarka, vyrůstala v krásnou mladou Cikánku. Chlapi se kolem ní točili a ona nakonec neodolala pokušení. Jistě, na začátku to bylo z lásky, ale po zklamání tím prvním a pak i druhým, kteří jí vykládali, jak je krásná, a že si ji vezmou, začala s muži chodit za peníze. Domlouvala jsem jí: „Jarko, nech toho, nakonec otěhotníš – a jak budeš hledat čí to je?“

„Ej, já neotěhotním, já když chlap začne dělat rýchlo – rýchlo, tak ucuknu!!“

Tož toto byla antikoncepce po cigánsku. Ale jak se říká: tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se jde pro pivo. Nakonec otěhotněla. A nevěděla s kým. Jenom, že se jmenoval Franta. Když jsem ji vezla do porodnice, tak jsem se ptala, jak se to malé bude jmenovat.

„No František, po tatínkovi.“

Tak se jí narodil první syn a dali mu jméno František.

Asi za tři roky se to opakovalo. Znovu otěhotněla a znovu jsem ji vezla do Slavičína do porodnice. A zase se v sanitce ptám, jak se to bude jmenovat.

„No František, po tatínkovi.“

„Ale, Jarko, šak už jednoho Františka doma máš, nemožeš mět přeca doma dva.“

„A proč né? Ten první je po tom Frantovi z Políchna a tento druhý po Frantovi z Brodu.“

Dojeli jsme do porodnice a já jsem hned děvčatům na sále pověděla tuto příhodu, aby tomu malému jméno František nedávaly.

Roky dál plynuly. Múrci se přestěhovali zpět do Bojkovic, do domku blízko sochy svatého Jana Nepomuckého. Staří ještě víc zestárli a začali odcházet do cikánského nebe. Odešel Antonín, odešel i otec té kupy dětí, František. Zůstala matka Božena. Měla v rodině velkou autoritu. Děti i vnoučata respektovali její vůli a měli z ní strach. Strach takový, že se jí báli i po její smrti. Umřela a oni nevěděli co s ní. Tak ji zastlali do postele. Narovnali na ni peřiny a deky a nevěděli co dál. Až na třetí den přišel jeden z nich na Městský Národní Výbor a povídá:

„Přiďte si pochovat našu maminku. My sa jí bójíme.“

Tož takové to bylo s Cigánama Múrkama v Bojkovicích.

Žítková, Žítková...

Podle vyprávění naší matky Julie Vašinové, porodní asistentky.

Do mého rajónu, který jsem měla jako porodní babka na starosti, patřila i Žítková. Ani si nedovedete představit, jak to tam tehdy, v polovině 20. století, vypadalo. Prašná silnice vedla jen k hospodě a k obecnímu úřadu. Dál k roztroušeným chalupám jen polní cesty a k některým jenom chodníky. Chalupy byly většinou velice bídné. U některých ani chlévy nebyly a v zimě se dobytek i slepice schovávaly dovnitř, do chalupy. A pravidlem bylo, čím bídnější chalupa, tím víc dětí kolem ní. No a další pravidlo je i v písničce: „Na Žítkovej v každém domku pálíja tam samohonku…“ Chlapi pracovali ve bzovském lomu, na hrozenské pile nebo jezdili do bojkovské zbrojovky. Ženské dřely na kamenitých políčkách a staraly se o svá stádečka dětí. Děcka to měla do školy daleko, i několik hodin pěšky. Je to horský kraj. Krásně tam je, ale ta krása je krutá.

Když pro mne některý chlap ze Žítkové přišel, že jeho žena rodí, v rychlosti jsem vzala kufřík se svými instrumenty, sedla na kolo a jela. Jenom k hospodě u Rafína to bylo z Bojkovic 11 kilometrů. A stále do kopce. Od hospody ještě další kilometry k chalupě, kde byla rodička. V zimě, když se na kole nedalo jet, nebo když jsem věděla, že to spěchá, volala jsem taxikáře z Bojkovic, Kasana nebo Roberta Koželuhu. Když jsem dorazila k rodičce, tak moje práce začínala tím, že jsem vyhnala ze světnice všechnu drůbež a domácí zvířata. Potom malé děcka. Starším jsem poručila, aby převařily veliký hrnec vody. No a dál už to bylo vždycky stejné, a přece pokaždé jiné. Tak jak lidé jsou všichni stejní, a přece je každý jiný, tak i jejich narození je stejné, a přece u každého jiné.

Málokterý chlap se mnou přišel až ke své rodící ženě. Většinou zůstávali v hospodě u Rafína. Tam už dopředu zapíjeli svoje, bůhví už kolikáté otcovství. Když jsme odrodily a já udělala všechno, co bylo potřeba, čekala mne cesta domů. Když jsem s sebou měla kolo, tak to bylo snadné – domů to bylo z kopce. Když jsem ale přijela taxíkem, tak jsem musela šlapat domů pěšky. A mockrát i v noci. Koupat novorozence a ošetřovat šestinedělky jsem jezdila autobusem. Ten jezdil také až k hospodě. Dál, do těch kopaničářských chaloupek, jsem šlapala už zase pěšky.

Na některé příhody nikdy nezapomenu. Třeba na jeden velice komplikovaný porod koncem pánevním. Viděla jsem, že je to na císařský řez. Poslala jsem nejstaršího z dětí, asi patnáctiletého kluka, do hospody, aby řekl tatovi, že maminka musí do porodnice, a aby od Rafína zavolali do Brodu pro sanitku. Ozvy už byly nepravidelné, začínaly slábnout. Rodička byla vyčerpaná, jenom sípala. Toto byl její pátý porod. Nikdy žádné komplikace nebyly. A teď toto. Měla jsem strach o to dítě, ale i o ni. Hodiny se vlekly a sanitka nikde. Bylo to v listopadu, venku se stmívalo a začal poletovat sníh. S obavami jsem se dívala, jak mokré vločky sněhu pokrývají trávu na cestě. Konečně, snad po dvou hodinách, přiběhl ten chlapec. A že sanitka sem nemůže zajet, že by se nahoru k silnici nevyhrabala. Ptám se kluka: „Kde máš tatu?“

„Tatko leží v hospodě na stole a hovorí, čo si tie baby vymýšlajů, dzecka sa rodíja vždy doma.“

„Máte tragač?“

„Máme.“

Na tragač jsme dali polštář a deku, na to položili rodící maminku. Chlapec uvázal tráček za gréfky tragače a zapřáhl se do něj. Já jsem zvedla rukojeti tragače a už jsme jeli. Proti kopci, po sněhem obalené, kluzké trávě. Mokrý sníh nám zalepoval oči. Už byla tma. Bylo štěstí, že chlapec znal cestu zpaměti. Mockrát jsme zavrávorali, ale naštěstí nespadli.

Nakonec jsme dorazili k sanitce, šofér nám pomohl rodičku naložit. Chlapci jsem poděkovala i za jeho maminku. Snad z něj nevyroste takové hovado, jak je jeho otec. A vyrazili jsme do hradišťské nemocnice. Nakonec to dobře dopadlo, narodilo se jim děvčátko.

Pro takové případy jsem velice přivítala, když někdy v 60. letech vyšlo nařízení, že se všechny porody musí odbývat v nemocnicích. Nikdo nikdy neví, co se může při porodu přihodit, a nemocnice jsou na nenadálé příhody lépe vybavené než třeba kopaničářská chalupa.

Některé příhody byly trochu směšné, ale víc k zamyšlení.

Jednou jsem přišla koupat novorozeňátko do chalupy, kde měli staršího, asi pětiletého klučinu. Hledím na něj, vprostřed vlasů vystřihnutá pleška. Ptám se jeho matky, co to je, kdo mu to vystřihl?

„Súseda. Přestala jí kráva dójit, tož šla za bohyňů a tá jí řekla, že kráva je uřknutá naším Jankem. A eště jí poradila, že proti tomu uřknutí mosí chlév vykůřit jeho vlasama.“

„Vy tomu věříte?“

„No já né, ale súseda ano.“

„A tá kráva jí už dojí?“

„Kráva né, ale koza dvakrát tolik!“

Do včilška nikdo neví, kde byla chyba. Spletla se bohyňa? Nebo si ta koza víc šňupla toho smradu?

Jindy jsem zase přišla do chalupy a matka deseti dětí sedí u stolu a před sebou má z chlebové střídky uhněteného pajduláka. A jak do něj píchá jehly, tak do něj píchá jehly. Nejvíc do rozkroku. Ptám se jí, co to dělá. Ona se ke mně otočí, oči se jí divně lesknou a povídá: „To je můj starý. A já doňho pchám, aby už nerobil dzeci.“

„Jak jste na to přišla?“

„Bohyňa mi poradzila.“

Nech bylo, jak bylo, po jedenácté už neotěhotněla. Holt, antikoncepce podle žítkovské bohyně asi fungovala.

Někdy šlo také trochu o život. V jedné chalupě plné dětí jsem viděla velikou bídu. Děcka otrhané, podvyživené. Jejich matka sedřená, na kost vyhublá čtyřicetiletá stařena. Ptám se jí, jestli její chlap nepracuje, nebo proč jsou na tom tak zle.

„Pracuje, ve skale robí, aj dosť zarobí, ale všetko prepije.“

„Vždyť vám musí aspoň přídavky na děcka dávat.“

„Nedává, všetko prepije. A keď dojde naslopaný, eště nás všetkých zbije a kričí, že nás zabije.“

Tak jsem to napsala na sociální péči do Brodu. Ti zařídili, že aspoň přídavky na děti dostávala ta paní přímo do ruky. Ale ten rabiját si to nechtěl nechat líbit. Když jsem u nich byla zase koupat, tak na mne čekal se sekyrou v ruce. A že jsem jej okradla a že mně zabije.

Ne že bych se nebála, ale Pán Bůh mne obdařil takovou vyřídilkou, že jsem ho tak zprdla, že šel domů jak spráskaný pes. A snad prý začal, sem tam, dávat i ženě peníze.

Těch událostí, o kterých nám vyprávěla a bohužel do pamětí nenapsala, bylo hodně. Například jak před zabráním Sudet stěhovali šumperskou nemocnici. Seděla na korbě náklaďáku plném nemocničního zařízení, které mělo být převezeno do Olomouce. Držela stojan horského slunka. Sotva vyjeli, ozvala se dávka z automatu. Kulky jí zasvištěly nad hlavou a sesypalo se na ni sklo z lampy horského slunka. Stojan jí to vyrazilo z ruky. Praštila sebou mezi skříňky na dno korby. Henleinovci po autě stříleli dál. Naštěstí nikoho nezasáhli a podařilo se jim ujet…

Nebo další příhoda, to už bylo těsně po 15. březnu 1939. Jela ve vlaku z Olomouce domů do Bojkovic. Najednou po vlaku začal pobíhat průvodčí a česky i německy vyzýval doktora nebo porodní asistentku, aby šli s ním, že ve vlaku je rodící žena. Sojka neváhala a šla za průvodčím do kupé, ve kterém se v porodních bolestech svíjela polská židovka. V Polsku už začalo být pro Židy nebezpečno, a tak utíkali přes protektorát Čechy a Morava a dál přes Slovensko a Maďarsko někam do bezpečí. Snad ani nevěděli kam. Porod ve vlaku zvládly s rodící ženou dobře. Narodil se malý židáček. Otec novorozeněte chtěl Sojce platit, ale čím? Peníze neměly cenu. Dal jí čínskou vázičku. To byl náš rodinný poklad!

A ještě pár slov o naší mamince. Ona se opravdu obětovala svému povolání. Na druhé straně to způsobovalo, že doma často chyběla. My se sestrou, když jsme byli malí, byli jsme v opatrování u dědečka a tety. Otec pracoval ve zbrojovce v Bojkovicích a také často nebyl doma. Když jsme trochu povyrostli, tak na nás, na dětech, byla doma kupa povinností. Hlavně vaření a nákupy.

Co mne na maminku mrzí, je, že si tím, kolik viděla utrpení u žen a kolik bezohlednosti u mužů, na stáří vymyslela toto heslo:

„Za všechno zlo a bolest na světě mohou muži. Od porodních bolestí až po války, příčinou všeho zlého na světě jsou chlapi.“

Na nás na děti byla přísná. Snad víc na mne, jako na budoucího chlapa, než na sestru. Tělesné tresty nebyly tenkrát ještě tak zavrhované, a tak jsem byl bitý jak žito. Musím si ale přiznat, že zaslouženě. Byl jsem typický průšvihář s nadáním vymýšlet nejnemožnější, a často život ohrožující vylomeniny.

Ale vraťme se k naší matce. Ona byla ročník 1912. Zažila jako dítě bídu 1. světové války. Mládí prožila za první republiky. Byla členkou sociální demokracie – i po válce. Po slučovacím sjezdu v roce 1948 se stala členkou KSČ. Byla hodně problematickou členkou strany. Několikrát jí hrozilo vyloučení, protože nedovedla „držet hubu a krok“. Pro ilustraci uvedu příklad:

Jedna její kolegyně měla manžela, který v opilosti v hospodě napadl stejně opilého poslance Národního shromáždění za KSČ. No to byl průšvih jak mraky – útok na stranu a vládu! Okresní výbor strany rozhodl, že porodní asistentka, která má za manžela nepřítele státu, nemůže nadále dělat porodní asistentku. Pracuje přece mezi lidmi a není přípustné, aby takový živel roznášel protikomunistickou ideologii. Dostala výpověď. Naše matka, když se to dozvěděla, vletěla na okresní výbor strany, vynadala jim tam do blbců a odešla s otázkou, jestli si myslí, že kvůli rvačce dvou ožralých chlapů mají trpět a být v ohrožení života desítky těhotných žen a šestinedělek, které má kolegyně na starosti… Po krátkém čase byla ta výpověď stažena. A takových příhod bylo víc, hlavně v čase násilné kolektivizace zemědělství.

NAŠE DĚTSTVÍ

Vzpomínky první.

Činžáky v Komenské uličce mají na podezdívce letopočet 1941. V tom roce jsem se narodil i já. A ty činžáky jsou kulisou mého dětství.

Až do 1. května 1945 byl každý den, který jsme prožívali, dnem válečným. Nebyly všechny ty dny výjimečné a dramatické. Většina byla obyčejných, všedních. Na ty si nepamatuji. Ale byly i dny a události, při kterých si na nás šáhla zubatá. Řeknete si, co si může pamatovat tak malý kluk? Věřte nebo ne, dost toho si pamatuji. Hlavně proto, že to byly dny doma často připomínané.

První taková vzpomínka je na velkého černého psa, kterého měl velitel bojkovského gestapa. Bydlel ve žlutém domě na Bezručce, naproti dnešního Sedlákova obchodu. Moje maminka musela někam odejít za svými povinnostmi porodní asistentky, a tak mě chtěla odvést k dědečkovi na Drahy. Kousek cesty mne vedla za ruku a druhou vedla kolo, ale když jsme v dálce před sebou uviděli dědečka a jeho pasoucí se kozu, tak mně řekla: „Běž za dědáčkem.“ Nasedla na kolo a odjela. Byly mně tři roky. V ruce jsem měl rohlík a před sebou polní cestu vedoucí přes mělké údolí na Drahy. Když jsem šel kolem toho žlutého domu, tak z něj vyrazilo černé psisko. A sežralo mně rohlík. Já jsem s brekem utíkal na Drahy a dědečkovi žaloval, že mně „havák papal ohlík“. Když si člověk představí, že to byl pes cvičený na zabíjení lidí, tak jsem měl vlastně velikou kliku, že sežral jen ten rohlík.

Bojkovice, 1942.

Když zbrojovka letěla do povětří.

Potom vzpomínka na podivné chování pana Hořínky. Pan Hořínka byl mladý pán, který bydlel u mého dědečka na Drahách. Byl totálně nasazený na práci ve zbrojovce. Mně dělal občas chůvu. Jednou v dubnu 1944 mne vedl od dědečka z Drah domů, na činžáky. Naši ale ještě doma nebyli, a tak se mnou vydal na procházku po silnici ke Krhovu. Držel mne za ruku a ukazoval, jak se na nebi nad námi třepetá skřivánek, jak v příkopu u silnice rozkvetl blatouch. Najednou se silně zablesklo. Pan Hořínka se otočil ke zbrojovce, odkud ten záblesk vyšel, zasakroval, hodil mne do příkopu mezi blatouchy a lehl si na mne. V tu chvíli se ozvalo hrozné burácení a nad námi se přehnal vichr. Vstali jsme. Ze zbrojovky se ještě ozývaly další výbuchy a nad ní stál hřibovitý mrak. Pan Hořínka mne vzal do náručí a utíkal se mnou domů. Tam bylo boží dopuštění. Dveře vyražené z futer a všechna okna rozbitá. To udělala tlaková vlna, kterou způsobil výbuch ve zbrojovce. Tak byla postižena většina domů v Bojkovicích. Mně, jako tehdy tříletému, zůstalo ale nejvíc v paměti to podivné chování pana Hořínky, který mě hodil do příkopu a lehl si na mne. Tehdy jsem nechápal, že mě chtěl chránit svým tělem před tím, co ze zbrojovky lítalo.

Byl to největší výbuch muniční továrny v protektorátu Čechy a Morava. Němci to vyšetřovali napřed jako sabotáž, ale nakonec uzavřeli vyšetřování konstatováním, že to bylo od samovznícení bílého fosforu. Podivné na tom bylo, že k výbuchu došlo při střídání směn, když v továrně nikdo z civilistů nebyl. Jen „verkšusáci“ – němečtí hlídači, kteří kontrolovali, jestli je všechno zabezpečené proti sabotáži. Těch tam několik zahynulo. Z civilních pracovníků nikdo. Že by to byla opravdu jen šťastná náhoda? Materiální škody byly obrovské. V Bojkovicích nezůstalo jediné okno celé. Řada domů byla popraskaná působením otřesu půdy a tlakovou vlnou.

Některé události se staly bez mého přičinění, ale jiné jsem způsobil já sám svojí všetečností, zvědavostí nebo i hloupostí.

Teď už o tom, jak běžel můj život.

Po ukončení povinné osmileté školní docházky jsem nastoupil na střední průmyslovou školu strojnickou v Uherském Brodě. Tato škola mne nebavila. Já jsem chtěl být lesníkem, hajným nebo něco takového. Měl jsem představu, že by mně pak celý život bylo tak krásně a svobodně, jak když jsme s kamarády běželi k Modré Vodě. Naši ale stavěli dům a neměli peníze na zaplacení internátu. Tehdy to bylo 425 Kč za měsíc. Při průměrném výdělku kolem 1.000 Kčs to bylo opravdu hodně. Tak jsem nastoupil na strojnickou průmyslovku. V 1. ročníku jsem měl problémy s technickým kreslením. Jako přecvičený levák jsem měl technické písmo na nedostatečnou. Pan ředitel Vašíček mne chtěl nechat propadnout. Bědoval nade mnou: „Vašino, Vašino, co z tebe bude! Vždyť to technické kreslení tě má živit!“ Já jsem mu slíbil, že kdybych měl kanály kopat, tak se jako konstruktér nebo projektant nikdy živit nebudu. Stalo se, jak praví lidová moudrost – odříkaného chleba největší krajíc. Celý život jsem dělal napřed konstruktéra a později projektanta.

Během průmyslovky jsem se začal zajímat o historii. Bylo to hlavně zásluhou Josefa Juračky, který kolem sebe shromáždil skupinku nás mladých studentů. Chytlo mne to natolik, že jsem místo školy chodil na zámek pomáhat v archivu a v depozitáři muzea. Slušný student chodí za školu do hospody. Já jsem chodil za školu do muzea. Hodně jsem četl. Všechno možné, jen ne povinnou četbu, kterou jsme měli předepsanou ze školy. Přesto jsem míval z češtiny jedničky. To proto, že jsem měl dobrý sloh a výborného profesora češtiny. Z ostatních předmětů to tak slavné nebylo. Asi proto, že mně to nebavilo a že jsem chodil hodně za školu. Opravdu svědomitě jsem se začal učit až ve 4. ročníku. Nakonec jsem maturoval s vyznamenáním.

Zase jsem se trochu předběhl. Ve 3. ročníku průmyslovky jsme se školou jeli na hory, na lyže, do Špindlerova Mlýna. Tam jsem se seznámil se svojí budoucí ženou, Miladou Pláškovou z Luhačovic. Tehdy to byla studentka Průmyslové školy konzervárenské ve Bzenci. Začali jsme si psát a já jsem za ní jezdil do Luhačovic. Vznikla z toho doživotní láska.

Po maturitě v roce 1959 jsem nastoupil do Závodů Klimenta Jefremoviče Vorošilova v Dubnici nad Váhom. Ten Vorošilov byl nějaký sovětský revolucionář. Původně to byla zbrojovka, kterou tam za 1. republiky postavili Češi. Nastoupil jsem tam do konstrukce přípravy výroby. Nástupní plat 980 Kčs. Tam jsem pracoval až do konce října 1960. Za Miladkou do Luhačovic jsem jezdíval většinou v neděli. Sobota byla tehdy normální pracovní den. Z Luhačovic do Bojkovic jsem chodíval často pěšky, protože jsme se nemohli večer rozloučit. Někdy na podzim roku 1960 jsem dostal povolávací rozkaz na vojnu. Nastalo veliké loučení. Nejenom s Miladkou. Šel jsem se rozloučit i s dědáčkem na Drahy. Byl smutný, vyhaslou fajku v puse.

„Dědáčku, já sem sa přišel rozlúčit. 1. listopadu rukuju na vojnu.“

„Tož sbohem, Petře. My sa už neuvidíme.“

„Proč bysme sa neviděli?“

„Já už umřu.“

„Ale, co byste umíral.“

„Už umřeli všeci moji kamarádi. Aj koza mně zdechla. Šak víš, sáms ju zakopával. Punťu sem mosél zabit. Nemohl sem sa dívat, jak sa trápí. Bolesťů kňučál. Už mu bylo čtrnáct roků. Táhal sa enom po předních nohách. A včíl mně eště Pepina zakázala sekat dřevo. Préj bych sa posekal. Co su malé děcko? A ani fajka mně nechutná.“

„Ale dědo, to přejde.“

Nepřešlo. 1. listopadu 1960 jsem narukoval do Hranic na Moravě, do školy důstojníků v záloze. 21. 11. 1960 jsem dostal telegram, že náš dědáček František Soja zemřel. Nebyl nemocný, jenom poslední tři dny svého života polehával. Bylo mu 87 roků. Když umíral, jeho poslední slova byla: „Běž pryč a neotravuj, co nevidíš, kolik mám práce!“ Nic ho nemůže lépe charakterizovat než tato jeho poslední slova. Pracoval a dřel celý život. Pořád měl moc práce. Za celý život nebyl u doktora. K doktorům ztratil důvěru už za 1. světové války, když u nich sloužil jako lapiduch.

Dědáček František Soja.

Z vojny mně pustili na pohřeb. V rakvi si nebyl děda vůbec sobě podobný. Když duše opustí tělo, člověk se změní. V domku na Drahách zůstala sama teta Pepča. Domek už byl zchátralý a potřeboval důkladnou opravu. Ale nebyl už nikdo, kdo by ji provedl. Naši rodiče nabídli tetě Pepči, aby se přestěhovala k nám. Tak se i stalo. Teta se nastěhovala do podkrovní světnice a domek na Drahách prodala.

Já jsem si užíval vojny v Hranicích. Dostávali jsme řádně do těla. Tradice vojenské akademie z první republiky tam pořád přežívala. S fyzickou kondicí jsem žádné problémy neměl. Zrychlené přesuny na 5 kilometrů, z toho 1,5 kilometru v plynové masce, jsem zvládal pod 26 minut. Problém jsem měl jen na závěr přesunu, kdy jako finále byla překážková dráha ukončená slaměnými figurínami nepřátelských vojáků. Tu figurínu bylo třeba probodnout bajonetem nasazeným na samopalu vzor 58. To jsem nedokázal. Jen jsem to naznačil a proběhl kolem. Následoval řev poddůstojníka, který na nás dohlížel. Mohl řvát, jak chtěl, já jsem to prostě nedokázal, vždyť ta figurína představuje člověka…

K vojně v Hranicích se váže jedna velice zajímavá historka. Miladka tam za mnou jezdila. Měli jsme pronajatý pokoj u jedné staré paní. Vždycky jsme se velice krásně přivítali a pomazlili. Přijela také 8. května 1961. S ní přijela také teta Pepča popřát mně k dvacátým narozeninám, které jsem měl následující den. Přivezla nějaké dárky a buchty, které jsem měl rád. Když viděla, že tu mám galánku, tak nejbližším vlakem odjela. I když jsme ji ujišťovali, že nám nevadí, že s námi může pobýt, bylo nám trapně. Šli jsme k té paní, u které jsem měl zamluvený pokoj. Mazlili jsme se a čas tak rychle utíkal. Já jsem měl vycházku jen do 23. hodiny. Znovu jsme se pomilovali. A usnuli.

Probudil jsem se ve dvě hodiny. Průšvih jak mraky. Za přetáhnutí vycházky o minutu byla basa jeden den po službě. Za 2 minuty dva dny a tak dál. Jaký trest mne čeká za víc než tři hodiny přetažení vycházky, jsem si ani nedovedl představit. S Miladkou jsem se rozloučil. Řekl jsem jí, že budu asi na hodně dlouho zavřený v base, a doporučil jí, aby jela ráno domů. Do kasáren jsem vlezl přes plot. Proplížil jsem se do rajonu naší baterie. Ale dozorčí baterie mně řekl, že se mám hlásit u dozorčího útvaru, kterým byl zrovna náš velitel baterie. Přelezl jsem plot zpátky. Vešel jsem do kasáren hlavní branou a hlásil se u dozorčího – našeho velitele baterie.

„Vašina, můžete mi říct, kde jste byl?“

Já jsem mu to popravdě pověděl. Že za mnou přijela snoubenka, a že jsme zaspali.

„Uvědomujete si, co to pro vás a pro celou baterii znamená? Vy, vzorný voják, svazák, velitel družstva, který má být zítra, vlastně už dnes, povýšen – a vy mně provedete tohle!!! Co s vámi mám dělat? Víte co? Vy mně ráno tu vaši snoubenku přivedete sem ukázat!

Teď odchod! Běžte se vyspat!“

Ten následující den, 9. května, jsem měl být povýšený na svobodníka.

V hlavě mně to šrotovalo. Hledal jsem východisko, jak z té šlamastiky ven. Přece se nenechám zavřít, jak nějaký pitomec. A přišel jsem na to!

Ráno, hned po budíčku, jsem se svolením dozorčího utíkal pro Miladku.

„Tebe nezavřeli?“ byla její udivená otázka.

„Nezavřeli! Můj velitel tě chce vidět. Honem se obleč a půjdeš semnou. Řekneš mu, že není pravda, že jsme zaspali. Řekneš, že jsi těhotná a že ti včera bylo strašně špatně. A já jsem od tebe nechtěl odejít. Musel by být ze železa, aby to s ním nepohnulo.“ (Do dneška se stydím za svoji prolhanost.)

Jenže Miladka to přepískla. Začala veliteli tvrdit, že si ji nechci vzít, protože nemáme kde bydlet.

Velitel byl muž činu. Zavolal si mně a dal mi téměř rozkazem, že si svoji snoubenku musím vzít. Že musím být chlap a chlapisky se k problému postavit. A slíbil, že nám pomůže sehnat byt, že napíše na Městský národní výbor, jaký jsem vzorný voják a tak dál.

Hanbou jsem se málem propadl. Skoro jsem mu řekl, jak to bylo doopravdy, že jsem si to celé vymyslel, abych se vyhnul base. Ale nedokázal jsem se přiznat. Košile je bližší než kabát a okamžitý prospěch je příjemnější než morálka. Slíbil jsem, že si Miladku vezmu. A nakonec, vždyť jsem to i splnil, i když až o rok později.

Zatímco já jsem měl jednání s velitelem, Miladka si šla sednout ven na lavičku u památníku padlých sovětských vojáků. Vůbec si nevšimla toho vojáka, který tam stál jako socha čestnou stráž. Seděla na lavičce u jeho nohou a tiše vzlykala a poplakávala. Do ticha se ozval hlas toho vojáka: „Slečno, neplačte. Celá tato budova, s tisíci vojáky, nemá cenu jediné vaší slzičky.“ Zvedla hlavu. Voják stál nehybně jako socha, ve tváři se mu ani sval nepohnul a hleděl kamsi do dáli.

S podepsanou vycházkovou knížkou jsem vyšel ven. Byl krásný jarní den. Šli jsme k Bečvě a podél ní k lázním Teplice nad Bečvou. Na druhém břehu Bečvy nás něco zaujalo. Chtěli jsme přejít na druhou stranu. Most byl daleko, blízko byl splav. Vyhrnul jsem si nohavice, a vyzul boty. Miladku jsem vzal do náručí a po hraně splavu jsem ji nesl na druhou stranu. Lázeňští hosté se zastavovali, hleděli na nás a asi nám záviděli. Myslím, že byl na nás, na dva mladé a šťastné lidi, docela pěkný pohled.

Po absolvování ŠDZ (školy důstojníků v záloze) jsem nastoupil k útvaru do Uherského Hradiště. Z Hradiště do Luhačovic je to kousek a tak jsem za Miladkou často jezdil a 7. května 1962 jsme se vzali. Tak jsem se stal příslušníkem rodiny Plášků. Historie jejich rodiny je natolik zajímavá, že si ji dovoluji zařadit do této knížky.

Historie rodu Plášků.

Předem se omlouvám všem rodilým Pláškům z Luhačovic, že já, přiženěnec, se opovažuji zapsat historii Vaší rodiny. Budu vycházet z toho, co mně vyprávěla babička Františka Plášková. Těm, kteří to budou číst, bych chtěl připomenout, že toto není povídání, které si někdo vymyslel, ale popis skutečného života.

Františka se narodila 4. dubna 1899 na Slovensku. Její otec se jmenoval Rafael Adamec. Její maminka se jmenovala Petronela, rozená Rozsyvalová. Zdají se vám ta příjmení jaksi málo slovenská, či spíše česká? Je dost pravděpodobné, že předkové Adamců i Rozsyvalů se k Novým Zámkům dostali jako čeští vojáci v časech válek proti Turkům. Nové Zámky i Komárno byly pohraniční pevnosti, kam byli čeští rekruti posíláni sloužit a rozsévat českou krev.

Místem Františčina narození byla Bánovská Kesa u Nových Zámků na jižním Slovensku. Celé Slovensko se tehdy nazývalo Horné Uhry a bylo součástí Rakouska-Uherska. Později se ještě Adamcům narodil syn Peter. Adamcovi nebyli nijak bohatí. Měli domek, kousek pole a pár domácích zvířat. Přes léto pracovali na poli a v zimě si přivydělávali, jak se dalo. Rafael kopal písek v pískovně. Jednou se svah písku nad ním utrhl a Rafaela zavalil. Kamarádi jej vyhrabali, ale byl zle dolámaný a přidušený. Doktor z Nových Zámků jej kurýroval, jak uměl, a nechal si za to dobře zaplatit. Tehdy žádné nemocenské pojištění neexistovalo. Aby byly peníze na léčení, museli Adamcovi prodat pole a následně i domek. Když peníze došly, skončilo i léčení a Rafael umřel. Vdova se dvěma dětmi ještě bydleli v dříve jejich domku, ale platili nájem. Kde na něj vzít? Kde vzít peníze na jídlo, když už nemají ani pole? Začala s ostatními ženami z vesnice chodit řezat rákos k řece Nitře, která tekla v blízkosti Kesy. Rákos se tenkrát používal ve stavebnictví, takže se dal dobře prodat. Jednou, když byla řeka Nitra rozvodněná, natahovala se Františčina maminka pro rákos nad hučící řeku, uklouzla a spadla do vody. Silný proud ji strhl a ona se utopila. Františka a Peterko se stali úplnými sirotky. Naštěstí se jich ujali příbuzní. Snad jejich dědeček Janáček. Vyrůstali v jejich dvoře. V kolika letech děti osiřely, to nevím. Jistě se ptáte, jak jsem na toho Janáčka přišel. Františka, už jako babička, vždycky když šla kolem busty Leoše Janáčka naproti Inhalatoriu v Luhačovicích, tak se zastavila a pronesla: „To je náš starý otec Janáček.“ Z toho usuzuji, že měla na Kesy dědečka Janáčka, který nosil kníry jak Leoš Janáček.

V roce 1905 začala Františka chodit do školy. Vyučovacím jazykem byla maďarština. A ona tehdy ještě maďarsky neuměla. Její mateřštinou byla slovenština. Nerozuměla, co pan učitel říká, nevěděla, co se modlí v náboženství. Všechno se musela učit nazpaměť. Psát se učila olůvkem na břidlicovou tabulku. Kde by vzala peníze na sešity. Z břidlicové tabulky se první dětské klikyháky daly setřít hubkou. Hlavičku měla otevřenou a po pár týdnech už začala maďarsky rozumět. Do školy chodila ráda. Odpočinula si tam od prací, které by jinak musela doma dělat. Pást husy, kozy i prasata (těch se bála). Pomáhat na poli, vymetat popel z kamen, nanosit dřeva ke kamnům, pomáhat při vaření, nosit dobytku krmení…

Povinná školní docházka trvala tenkrát jen od 6 do 12 roků. Když Františce ve dvanácti letech škola skončila, ještě asi dva roky pomáhala svým opatrovníkům doma v hospodářství. Ve čtrnácti letech nastoupila jako služka u židovského obchodníka v Nových Zámcích. Tam se naučila dobře vařit. V šestnácti letech ze služby u Židů odešla do továrny na tabák – tabačárny. Na to ráda vzpomínala, i když práce tam byla těžká. Zde prožila poslední roky 1. světové války.

Na podzim roku 1918 válka skončila. Byla vyhlášená Československá republika. Pro Nové Zámky a jejich obyvatele ale mír nenastal. Z Maďarska pronikl na Slovensko Béla Kun se svými oddíly. Byl to maďarský revolucionář, který vyhlásil na Slovensku Republiku Rad. Bolševický stát po vzoru ruských bolševiků. Masaryk proti nim vyslal vojsko. Kromě jiných jednotek také italské legionáře. V jejich řadách byl i Karel Plášek, narozený 1895, rodák z Ludkovic. V prvních dnech roku 1919 začaly boje o toto území Slovenska. Legionáři byli rozezleni. Nesplnilo se nic z toho, co jim slibovali agitátoři v zajateckých táborech v Itálii, když je lákali do legií. Místo výhod, které je jako hrdiny čekají ve svobodné vlasti, čekaly je další boje. Měli za sebou čtyři roky války – a teď aby zase bojovali a prolévali krev. Maďaři zpočátku kladli tuhý odpor, ale proti v bojích zkušeným legionářům neměli šanci. Před Novými Zámky už chtěli vyjednávat. Poslali parlamentáře s bílým praporem. Legionáři je nechali přijít na 50 metrů a pak je skosili kulometem. Nebylo to humánní, nebylo to podle Ženevské konvence, ale bylo to vzhledem ke vzteku legionářů pochopitelné. Čs. armádní legionářský sbor 9. ledna 1919 obsadil bez boje Nové Zámky.

Děvčata z tabačárny přes okna zvědavě sledovala pochodující vojáky. Františka netušila, že mezi nimi pochoduje i její budoucí manžel – Karel Plášek.

Karel Plášek se narodil 8. května 1895 jako třinácté a poslední dítě svých rodičů, Josefa Pláška a Františky, rozené Žmolíkové. Bylo to v Ludkovicích, blízko Luhačovic. Dětství i školní docházku až do dvanácti let svého věku prožil také tam. Ve dvanácti letech jej rodiče poslali do učení zámečníkem do Vídně. Tehdy učení trvalo šest let. Po vyučení zůstal ještě jako tovaryš pracovat u svého mistra. Byl velice šikovný a nápaditý, což dokazoval jeho celý další život. Když mu bylo devatenáct let, vypukla 1. světová válka a on musel narukovat. Po krátkém výcviku byl poslán na italskou frontu. Útrapy bojů a zmatených přesunů vojsk prožíval spolu s tisíci dalších, jemu podobných vojáků. Až někde v horách, když už tři dny nejedli, protože se kdesi ztratila jejich polní kuchyň, narazili na statek. Tam byl kurník a v něm snad 60 vajec. Rozdělali oheň pod kotlem, našli i láhev oleje a začali si dělat z vajec škvařešinu. V tom tam vtrhli Taliáni! Rakouské vojáky zajali a – což bylo v tu chvíli nejhorší – tu škvařešinu jim snědli. Tak padl Karel do italského zajetí. Jak se mu v zajetí vedlo, to nevím. Ale nic příjemného to jistě nebylo. Obecně byli zajatci používáni na ty nejtěžší práce. Kopání zákopů, práci v lomech a tak podobně. Nebylo divu, že se nechal zlákat do vznikajících československých legií. S nimi se po skončení války vrátil do nové vlasti, právě vzniklé Československé republiky. Místo klidu a míru musel spolu s ostatními „bratry legionáři“ jít znovu do boje. Vyhnat Maďary z jižního a východního Slovenska. Po obsazení Nových Zámků tam zůstali posádkou.

Pochopitelně nezůstali zavření v kasárnách. Bylo po svátku Tří králů a do konce masopustu bylo období tancovaček a plesů. Vojáci se děvčatům z tabačárny líbili. Karel byl obzvlášť pohledný a přitažlivý. Mladý 24letý, urostlý fešák s knírkem. A když si na jednom bále přišel pro Františku tancovat, zatočil se s ní celý svět. Úplně zapomněla, že doma na Kesi na ni myslí Ferko Múdrý; Mládenec, který jí už od dětství nadbíhá a tajně ji miluje. Kdo ví, jak to bylo dál? Už nikdo. Jisté je jen to, že Františka zanedlouho zjistila, že se bude muset vdávat. Ale vezme si ji ten krásný urostlý Karel?

Vzal si ji. Na Kesi, ve dvoře kde bydlela, byla svatba. Ale hned na to Františku postihla bolestivá ztráta. Její jediný bratr Peter zemřel na španělskou chřipku. A život šel dál. Karel byl propuštěný z armády a nastěhoval se do komůrky k Františce. Ale z čeho budou žít? A kde budou bydlet? Karel dostal za službu v legiích nějaké peníze. Pronajali si malý domek. Teď se mu hodilo všecko, co se ve Vídni v zámečnictví naučil. Uměl spravovat šicí stroje. Františka si vzpomněla, že u Židů, kde kdysi sloužila, měla milostpaní pokažený šicí stroj, který neuměl nikdo spravit. Šla se jí zeptat, jestli jej nedá do opravy jejímu Karlovi. Milostpaní souhlasila. Karel si stroj odvezl domů a Františku poslal, ať koupí jednu dětskou košilku a celý štoček bílého plátna. Stroj rychle spravil a Františka zatím podle koupené košilky nastříhala z plátna polotovary na dětské košilky. Karel ji naučil na stroji šít. A stříhali a šili. Až spotřebovali celý štoček. Františka šla s dětskými košilkami do Nových Zámků na trh a tam je všechny prodala. Karel vrátil opravený šicí stroj milostpaní Židovce. Ta velice děkovala a dobře za práci zaplatila. Po Zámcích se rozkřiklo, že na Kesy je „majster, čo vie opravovať šicie mašiny“. Rázem měli o práci i o výdělek postarané. Asi pětkrát se jim fígl s opravou šicího stroje a výrobou košilek podařilo zopakovat. Víc pokažených šicích strojů v Nových Zámcích nebylo.

Mezi tím si Karel všiml, jaký problém tam mají lidé s pitnou vodou. Písčitá půda znesnadňovala kopání studní. Při vykopání hlubší jámy se její stěny bortily a jámu zasypávaly. Karla napadlo studny razit. Pořídil si trojnožku ze smrkových klád, snad vyřazených telegrafních sloupů. Nahoře zavěsil kladku, přes kladku vedl lano, na lano uvázal závaží – nejmíň 30 kilogramů. Nad místem, kde měla být studna, postavil tu trojnožku. Vzal ocelovou trubku takového průměru, aby se do ní vešla druhá se sacím košem. Trubku skoval do ploché špice a navrtal do ní z boku množství otvorů, aby do ní mohla natéct voda. Trubku postavil pod trojnožku a vytáhl na laně přes kladku to závaží. Pustil lano, závaží buchlo na konec trubky a zašpičatělý konec se zaryl do země. Tak se to opakovalo, až byla trubka asi 3m zaražená v zemi. Pak do trubky spustil provázek s nádobkou, aby zjistil, jestli je tam už voda. Spodní voda tam nebyla hluboko. Většinou ta hloubka kolem 3 metrů stačila. Když bylo všechno v pořádku a vody bylo dost, tak do zaražené trubky spustil druhou se sacím košem a nahoře na ni namontoval pumpu. Několikrát se stalo, že voda vystříkla ze země sama, takže se dalo mluvit o artézské studni. Karla si začali spoluobčané velice vážit. Byl pro ně „pan majster“ a Františka byla „paní majstrová“.

Na podzim 1919 se jim narodil první syn. Dali mu jméno po tatínkovi – Karol.

Karolko bylo dítě zvídavé a neposedné, což se mu později stalo osudným. O neštěstí, které mladou rodinu postihlo, jsme slyšeli vyprávět dvě verze. Která z nich je pravdivá, to nevím. Františka to už jako babička našich dětí popisovala tak, že Karolko pokazil vzácné hodiny, které dal kdosi Karlovi do opravy. Pokazil je tak, že už spravit nešly. Karel, tehdy malého, snad čtyř nebo pětiletého Karolka velice zbil. Zbil tak, že jej ona, jeho maminka, nesla k doktorovi do Zámků. Než jej tam z Kesy donesla, tak jí Karolko v náručí umřel. Druhou verzi jsme slyšeli vyprávět od Andy, nejstarší dcery Františky a Karla. Ta říkala, že to bylo jinak. Maminka Františka prala prádlo. K usnadnění praní používala kromě mýdla také louh sodný. Bílý roztok, který si malý Karolko spletl s mlékem a napil se ho. Silná žíravina mu poleptala ústa, jícen i žaludek. Dál se už obě verze shodují. Františka s dítětem v náručí utíkala do Zámků k doktorovi. Než tam doběhla, byl Karolko mrtvý. Tehdy měla doma už dvě děvčátka. Annu (*1921) a Františku (*1923). Ať byla pravdivá ta či ona verze, starost o ty dvě malá děvčátka jí pomohla přežít bezmezný smutek po tragické smrti Karolka.

Karlova zámečnická živnost dobře fungovala. Opravoval sedlákům zemědělské stroje, razil studny, vyráběl náhradní díly na všecky možné mašinky, které se v ten čas v domácnostech a hospodářství používaly. Všechno uměl opravit nebo vyrobit nové. Bohužel s jeho proslulostí se čím dál častěji stávalo, že jej sousedi zvali na skleničku a on neodolal.

Někdy v tom čase se stala ještě jedna podivná událost, která Františku velice zaskočila. Po Kesy chodila nějaká paní, celá v černém, a vyptávala se, kde bydlí Pláškovi. Za ruku vedla asi devítileté děvče. To děvče byla Božena, nemanželské dítě Karla Pláška, které zplodil, ještě než narukoval do války. Její maminka zemřela a nějaké její tetě se podařilo, zřejmě přes příbuzné v Ludkovicích, vypátrat, kde žije její otec. Tak Boženku přivedla k tatínkovi. Františka neměla ani tušení, že Karel má někde dítě. A kdoví, zda to věděl Karel. Nicméně, Boženu přijali do rodiny. Františka se o ni starala téměř až do její dospělosti.

V roce 1927 se jim narodil syn Ladislav. Na Kesy z toho byla veliká sláva. Konečně syn – pokračovatel rodu a pokračovatel v zámečnické firmě! Tak to Karel cítil, tak si to představoval a plánoval. Potom následovaly další děti. V roce 1930 další syn – Karel. 1934 dcera Mária. V roce 1935 pak syn Oldřich, jehož dvojče zemřelo. Maminka Františka měla plné ruce práce. Šest vlastních dětí a jedna nevlastní dcera. Starší děvčata už pomáhala mamince s péčí a výchovou těch nejmladších dětí. Pořád ale rodina fungovala dobře. Tatínek Karel byl šikovný, dokázal „zarobit“ peníze na obživu rodiny. Snad si ani neuvědomoval, jaká těžká mračna se nad ním, jeho rodinou i celou zemí stahují.

V Evropě nastupoval fašizmus. V Německu už byl u moci Hitler, v Itálii Mussolini, v Maďarsku Horty a na Slovensku Hlinkovci a Tiso. V září 1938, po Mnichovské dohodě, podle které muselo Československo odstoupit pohraničí Německu, se o jižní Slovensko přihlásili Maďaři. Jednalo se o tom ve Vídni, na tak zvané Vídeňské arbitráži. První vídeňská arbitráž byla ukončená 2. listopadu 1938. Podle ní musela ve dnech 5–10. listopadu 1938 ČSR odstoupit značnou část jižního a východního Slovenska hortyovskému Maďarsku. Do této odstoupené části patřila i Kesa a Nové Zámky.

Co z toho vyplývalo pro rodinu Karla Pláška? Jestliže po celém Slovensku sílilo volání tamních „národovců“ a fašistů po odtržení od Čech a po vyhnání Čechů, tak na jižním Slovensku to bylo mnohonásobně horší. Nenávist tam usazených Maďarů ke všemu českému, ale i slovenskému byla bezmezná. Žít tam bylo pro Plášky už nemožné. Šlo by jim tam o život. Po ulicích pochodovaly bojůvky uřvaných Maďarů provolávající slávu svému vůdci, admirálu Hortymu. Hrozily podpálit všechno, co bylo české, pověsit všechny Čechy i Slováky, kteří tam zůstanou. Tehdy se stala taková tragikomická příhoda. Za pochodující oddíly fašistických Šípových Křížů se přidal houf kesanských dětí, které vykřikovaly tytéž hesla co fašisti. V tom houfu byl taky tehdy třiapůl letý, Olda. A volal maďarsky to, co pochodující oddíly i ostatní děti: „Eljen Horty!“ tedy Ať žije Horty!

Plášci museli všechno, co tam vybudovali, opustit. Ale kam jít? Karel měl domovské právo v obci, kde se narodil, v Ludkovicích. Tam žili jeho příbuzní, snad u někoho najdou útočiště. Do 24 hodin museli být pryč. Pomoc s odvozem věcí, které si mohli vzít sebou, jim nabídl někdejší Františčin ctitel a obdivovatel Ferko Múdrý. Na vůz tažený párem koní naložili peřiny, pár nejnutnějších věcí a malé děti. Ferko je odvezl na vlak do stanice Ivanka pri Nitre. Železniční spojení do Nových Zámků bylo tenkrát kvůli změně hranic přerušeno. Tak museli šlapat 27 kilometrů pěšky. Po cestě Ferko ještě smutně Františce říkal: „Francka, máš pekné deti, ale tak pekné, aká si bola ty, nieje žiadné.“ Zkusme si představit ten exodus. Vůz tažený koňmi. Na voze hromada nábytku, nádobí a peřin. V peřinách jsou zachumlaní malí Olda a Marie. Dřímají, protože museli vyjet brzo ráno. Když se vzbudí, vyjeveně hledí, co se to děje. Vedle vozu jde Ferko Múdrý a drží opratě. Za ním jde Karel a Františka. Je unavená a vystrašená. Co s nimi se všemi bude? Co bude s tím maličkým tvorečkem, kterého už pátý měsíc nosí pod srdcem? Děvčata Anda a Fanda jdou zamlkle za nimi. Už jsou velké. Na Kesy zanechaly svoje dětství, kamarádky a možná i své první lásky. Je jim až k pláči smutno. Kluci Laďa a Karel to berou jako dobrodružství. Ale jak kilometrů přibývá, už jsou unaveni a chtějí se vést na voze. Ferko je posadí na kozlík. Vedle nich si sedla Františka. Cesta z Kesy do Ivanky pri Nitre jim trvala šest hodin.

Pláškům skončila jedna etapa života. Není se co divit, že Karel tehdy začal pít. Ze zoufalství a ze vzteku. Přišel o všecko, co vybudoval. Františka se upnula na děti. Měla jich kolem sebe šest. A ještě k tomu byla v 5. měsíci těhotenství. Jestli s nimi byla i nevlastní dcera Božena, to nevím.

Přijeli vlakem do Biskupic. Karel už dříve napsal svojí sestře, kdy přijedou, a poprosil ji, aby sehnala někoho s koňským povozem, kdo by je odvezl do Ludkovic. Tam měl také domluvené, u koho se ubytují. Byla to od rodiny, která se jich ujala, jistě veliká oběť. Představme si, že přijali pod svou střechu osm dalších, takřka neznámých lidí. Dětem bylo tenkrát: Andě 17 let, Fandě 15, Laďovi 11, Karlovi 8, Marii 4 a půl. Oldovi 3 a půl roku.

Ubytovali se a Karel šel hned druhý den do Luhačovic hledat práci. Našel ji v zámečnictví u Bujárka. Jeho firma byla vlevo od Masarykovy ulice, asi 150 metrů před křižovatkou na Kladnou Žilín. Pan Bujárek byl uznalý člověk a zručného řemeslníka přijal. Snad mu i pomohl sehnat bydlení pro jeho rodinu.

Přišel rok 1939. Patnáctého března toho roku nás obsadili Němci. Vznikl protektorát Čechy a Morava. Čtvrtého dubna 1939, v den Františčiných narozenin, se jí narodila dvojčata. Děvčátka Miluška a Lidmila. Miluška byla větší a silnější, Liduška byla drobounká. Když bylo děvčátkům půl roku, dostala obě černý kašel. Drobná Liduška nemoc překonala, silnější Miluška na černý kašel zemřela. Už to bylo třetí dítě, které Františka pochovávala. Byla z toho velice zničená. Marně jí všichni říkali, že má ještě sedm dětí. Odpovídala na to, že děti jsou jako prsty. Když se některý prst uřeže, strašně to bolí.

Chtěla chodit v Luhačovicích do kostela. Hledala útěchu u Pána Boha. Jako kostel v Luhačovicích tehdy sloužila zámecká kaple. Bylo tam málo místa. V lavicích měli věřící svoje místa vysezená. Když si Františka někam sedla, tak ji odtud vyhnali, že to je obsazené místo. Kdoví jak by se další osudy rodiny Plášků vyvíjely, kdyby se toto nestalo.

Luhačovický zámek patřil tenkrát hraběcí rodině Serenyiů. Byli to potomci maďarské šlechty a maďarsky se v jejich rodině pořád ještě mluvilo. Jedenkrát, když Františka potkala pana hraběte, tak jej maďarsky pozdravila. On, zjevně udiven i potěšen, se zastavil a dal se maďarsky s Františkou do řeči. Ptal se jí, jak to, že umí maďarsky. Františka mu v krátkosti vypověděla svůj osud. Asi její vyprávění udělalo na hraběte dojem, protože od té doby když se potkali, zdravil Františku on první a rád si s ní popovídal. Snad proto, aby se procvičil v maďarštině, ale jistě i proto, že si Františky vážil.

Prvního září 1939 vypukla 2. světová válka. Po Luhačovicích začaly pochodovat oddíly Hitlerjungend. Hitlerova mládež byla ubytovaná ve vile Vlasta. Potraviny, oblečení i obutí bylo na lístky a na body. Plášci už bydleli v nájmu u Semelů nad starým hřbitovem. Karel dál pracoval u Bujárka. Postupně si svojí zručností a nápaditostí získával uznání od šéfa i autoritu u spolupracovníků. Bohužel často jeho cesta domů z práce měla zastávku v hospodě „U koňa“. Manželce moc peněz na obživu rodiny nedával. Františka neměla peníze na jídlo pro děti. Určitě to Karlovi vyčítala a ten našel, prý aby jí ulehčil, dost podivné řešení. Při nějaké pijatice se seznámil s nóbl manželským párem z Brna. Byli bezdětní. Asi si stěžoval, kolik má dětí a jak je drahé je živit a vychovávat. Oni mu nabídli, že si jedno z jeho dětí vezmou za vlastní. Volba padla na nejstaršího chlapce Laďu. Bylo mu 12 let, byl pohledný a ve škole se dobře učil. Jeho maminky se na souhlas ani neptali. Jen jí poručili, aby Laďu spakovala, že půjde na vychování do panské rodiny. Maminka s těžkým srdcem sbalila Laďovi kufřík a čekala, až přijede auto se šoférem a milostivou paní. S pláčem se rozloučili. Františka chtěla věřit, že umožní synovi lepší a šťastnější život, ale nějak se jí to nezdálo. Laďu v Brně čekala domácnost pana továrníka. Život panského synka s domácím učitelem a hrou na housle. Snad právě ty housle byly spouštěčem jeho nespokojenosti. Hra mu nešla. Měl prsty jedné ruky pokroucené od toho, jak jej ještě na Kesy kopl kůň. Nedosáhl dobře na struny a tóny, které vyluzoval, rozčilovaly učitele i jeho novou „maminku“. Byl čím dál nešťastnější. Stýskalo se mu po jeho pravé mamince. Nakonec utekl. Za peníze, které dostával jako kapesné, si koupil jízdenku na vlak do Luhačovic a přijel domů. Vyměnil zlatou klec za bídu plnou mateřské lásky.

Anda si našla práci ve Zlíně u firmy Baťa. Pracovala u kruhu na výrobu bot. Byla ročník 1921 a hrozilo jí, jako všem z toho ročníku, totální nasazení do říše (do Německa). Ale protože Baťa vyráběl boty pro německou armádu, byla z povinnosti totálního nasazení vyňata. Přes týden bydlela ve Zlíně na baťovské ubytovně, ale na neděli chodila domů pěšky. Šetřila každou korunu pro maminku a ostatní sourozence. Ke konci války při jedné cestě domů ji přepadli němečtí vojáci a chtěli ji znásilnit. Křičela, volala o pomoc, až její volání zaslechl německý důstojník. Přiběhl jí na pomoc. S pistolí v ruce rozehnal rozkurážené vojáky. Stalo se to při silnici nad Březůvkami, nahoře na kopci, kde se silnice vchází do lesa.

V říjnu 1940 Františka zjistila, že je znovu těhotná. Bylo jí už čtyřicet let a další dítě nechtěla. Už jich měla doma sedm. Neměla peníze na jejich obživu, na jejich obutí a ošacení. Dělala všechno možné, aby potratila. I ze stolu skákala. Nic nepomáhalo. Chodila po doktorech, aby jí těhotenství přerušili. Nechtěli – tenkrát se to nesmělo. Nakonec jela až do Olomouce, do Zemské nemocnice. Tam jí ten potrat rozmluvil starší pan profesor.

Poněkud odbočím od života Plášků. Jenom abych poukázal na kličky osudu. Byl to pan profesor Otakar Bittman. V olomoucké porodnici tenkrát sloužila jako porodní asistentka moje matka Julie Vašinová. Profesor Bittman byl její šéf. Julie byla tenkrát také těhotná, čekala mne, Petra Vašinu. Možná se s Františkou někde na chodbě potkaly a nevěděly, že pan profesor právě zachránil pro mě nevěstu.

29. června 1941 se Františce narodila její nejmladší dcera Milada. Bydleli tenkrát pořád ještě nad starým hřbitovem u Semelů. Až později se přestěhovali do domu „Nad Olšavou“. Františka měla starostí až nad hlavu. Osm dětí, to dá mamince už pěkně zabrat. I když dvě nejstarší dcery byly už dospělé. Anda pracovala u Baťů a Fanynka se vyučila kuchařkou. Ostatní byly opravdu ještě děti. Laďovi bylo 13 roků, Karlovi 11, Marii 7, Oldovi 6, Lídě 2 roky a Milada byla miminko.

Léta 2. světové války ubíhala. V Luhačovicích se doléčovali po zranění němečtí vojáci. Už to dávno nebyli nabubřelí páni světa. Už věděli, jak chutnají porážky a jak těžké jsou ústupové boje. Tatínek Karel dál zachovával tradici, že jeho cesta domů z práce vedla přes „Koňa“. Tam se s německými vojáky dával do řeči – německy uměl dobře, vždyť se vyučil ve Vídni. V opilecké euforii vedl řeči z pohledu vojáků velezrádné. Vysvětloval jim, že už mají válku stejně prohranou a že Hitler je blázen a vrah milionů lidí. A aby toho nebylo málo, tak si občas přivedl opilé německé vojáky sebou domů, do domu „Nad Olšavou“. Kdyby jej někdo za ty řeči udal, tak skončila celá rodina v koncentráku. To nebezpečí ani tak nehrozilo od německých vojáků jako od všelijakých českých kolaborantů a udavačů.

Postavení Karla v práci u Bujárka bylo neotřesitelné, i když byl často i v práci opilý. Z těch časů se zachoval výrok pana Bujárka, že kdyby pan Plášek pracoval jen dvě hodiny denně, tak se svými nápady a svojí dovedností firmě pořád ještě vyplatí.

V květnu 1945 válka skončila. Ve všeobecném nadšení a v oslavách lidé na chvíli zapomněli, že i v osvobozené vlasti bude pořád chleba o dvou kůrkách. A opravdu, žádný ráj na zemi nenastal. Potraviny i oblečení byly pořád na lístky a na body. Františka, protože měla moc dětí, dostávala potravinových lístků poměrně dost. Peněz měla málo, protože jí Karel málo dával. Tak lístky prodávala. Mezi tím se už přestěhovali do vily Růža. Tam byl dvorek, zahrada a možnost chovat slepice, a dokonce i prase. Vila Růža patřila Čížkům, hospodským z Uherského Brodu. Těm Františka každý měsíc do Brodu vozila nájem. A opět byly problémy, kde vzít peníze? Snažila se platit naturáliemi. Někdy ošatkou vajec, jindy sádlem z prasete a někdy vykrmenou husou. Když nájem přebíral pan hostinský, tak to proběhlo hladce. Když milostivá paní, tak bylo zle. Ta trvala na penězích a Františku i s naturáliemi vyhnala. Maminka Františka si s sebou do Brodu k Čížkům brávala malou Miladku, která měla tehdy pět roků. Ta z toho, jak se musela maminka před namyšlenou paní domácí pokořovat, měla těžké trauma. Nejraději by na ni skočila a vyškrábala jí oči.

A opět trochu odbočím, abych ukázal, jak jsou cesty osudu klikaté. Uběhlo mnoho let. Milada pracovala jako mistrová v Uherskobrodské FRUTĚ. Pan Čížek už dávno neměl hospodu ani vilu Růžu. Byl pomocný dělník a na dvoře FRUTY rozbíjel bedýnky od ovoce. Milada mu byla nadřízená. Omlouval se jí, že on za to opravdu nemohl, že jeho žena byla na její maminku tak zlá.

Přišel rok 1946 a nastal odsun Němců z pohraničí. V rozhlase i v novinách se objevovaly výzvy k občanům, aby šli osídlovat pohraničí. Po Němcích zůstala opuštěná pole, statky, domy i továrny. Tak jako mnoho lidí, tak i Karel Plášek se rozhodl radikálně změnit svůj osud. Už nebude dělníkem u Bujárka. Už nebude na kohosi dřít. Vydal se na severní Moravu poohlédnout se po nějaké dílně pro sebe a nějakém domě pro svoji rodinu. Tak našel v Karlově pod Pradědem (dnes část Malé Morávky) opuštěnou továrničku na hřebíky. Přihlásil se na místo „národního správce“. Hřebíkárnu dostal do správy a podařilo se mu rozjet výrobu. Našel i dům, do kterého chtěl přestěhovat celou rodinu. Ale Františka se už stěhovat nechtěla. Už nechtěla zažít tu nejistotu cizího prostředí. Děti chodily v Luhačovicích do školy. Nejstarší děvčata měla už svoji práci. Laďa, přes neúspěšné peripetie studia na brodském gymnáziu, se nějaký čas učil ve Zlíně u Baťů. Karel se učil prodavačem v obchodě u Vokurků a u Frýdů. Později vystudoval průmyslovku. Nakonec se tatínkovi Karlovi podařilo přesvědčit Andu a Laďu, aby tam za ním do Karlova přijeli a ve firmě mu pomáhali. Andě už bylo pětadvacet let. Seznámila se tam se svým budoucím manželem, Jaroslavem Novákem. Laďa by vlastně měl být už na vojně, ale neodvedli jej, poněvadž měl nález na plicích. Byl rok 1947, Laďovi bylo dvacet let. Snad i on se tam někde seznámil se svou budoucí manželkou, Jarkou Zapletalovou.

Přišel únor 1948 a po něm postupné znárodňování. Nakonec byla znárodněna i Pláškova hřebíkárna. Karel přišel podruhé o to, o čem si myslel, že je jeho. Nic nepomohlo, že už byl v KSČ. Když se kácí les, tak lítají třísky. To bylo heslo, jímž byli utěšováni ti, kteří se cítili ukřivděni. Vrátil se zpátky do Luhačovic. Firma Bujárek už neexistovala. Byla taky znárodněna a byla z ní pobočka národního podniku VELAMOS Sobotín. Karla Pláška velice rádi přijali. Zaměstnanci zůstali původní, ti co tam pracovali ještě za Bujárka. Ve Velamosu pracoval i manžel Andy, Slávek Novák. Už bydleli samostatně a měli děvčátko Stanislavu a potom ještě Karla, Libuši a Jarka. Náplní práce Velamosu byl sortiment pro cyklistiku. Konkrétně pumpičky na kola. Výroba hadiček k pumpám byla zadávána jako domácí práce pro řadu rodin v Luhačovicích i blízkém okolí. Tuto práci dostala i rodina Karla Pláška. Většinu přípravků pro domácí výrobu vymyslel a vyrobil tatínek Karel. Do práce na hadičkách byl zapojen každý, kdo byl doma. Jen nad malou Miladkou držela maminka ochrannou ruku. „Ta nemosí, ta je ještě malá“, říkávala maminka Františka. Miladka byla opravdu malá. Bylo jí teprve sedm či osm roků. Ale ostatní to brali jako křivdu. Vždyť Lídě bylo jen o dva roky víc, a už musela pracovat. Ty dvě nejmladší, Lída a Milada, se střídaly v nošení obědů tatínkovi do práce. S kastrolky, vždycky v poledne, spěchaly s obědem do Velamosu. Trnuly strachem, jak je tatínek přivítá, jakou bude mít náladu, jestli bude, nebo nebude opilý. Když nebyl opilý, oběd snědl a poděkoval. Ještě té, která oběd přinesla, dal korunu. Když měl vypité, kastrolky hodil o stěnu a šel na oběd do hospody ke Koňovi. Při vzpomínce na to, jak dvakrát přišel o všechno, co vybudoval, se hladil po břichu a říkal: „Tady jsou dva hotely Alexandria, ty mně už nikdo nevezme.“

Přišel rok 1958 a tatínek Karel Plášek začal postonávat. Trápila jej prostata. Nakonec se ukázalo, že má rakovinu. V lednu 1959 na tuto nemoc zemřel.

O sourozencích tatínka Karla Pláška toho moc nevím. Většinou žili v Luhačovicích a okolí. Nejdál se dostal jeho starší bratr, který už v mládí odešel do kraje Polabských Slovanů, do Budyšína (německy Bautzen), v dnešním Německu. Odešel tam už před 1. světovou válkou. Jeho syn musel v roce 1940 narukovat do wehrmachtu a byl s Paulusovou armádou zajat u Stalingradu. Až jeho syn – už vnuk toho Pláška, který odešel do Německa – přijel někdy v roce 1985 na dovolenou do Rožnova pod Radhoštěm. A vydal se do Ludkovic a Luhačovic hledat svoje příbuzné. Tak se dostal až k Laďovi, tehdy řediteli Valašky.

Babička Františka přežila svého manžela Karla téměř o dvacet let. Děti odrostly. To, že se všichni něčím vyučili nebo něco vystudovali, byla hlavně její zásluha. Tím si splnila svoje předsevzetí, které si dala, už když v mládí sloužila u Židů. Tehdy zažila co to je, když člověk není ničím. Když musí jen posluhovat bohatým. Už tehdy si slíbila, že až bude mít svoje děti, že je nechá vyučit a vystudovat.

Ve stáří babička pečovala o vnoučata. Hodně četla hlavně historické romány. Jejím oblíbeným spisovatelem byl maďarský historik Móric Jókay. To byl takový maďarský Jirásek. I on obracel historii ve prospěch národa, ze kterého vzešel. Večer chodila často do kina, tehdy to bylo za pár korun.

V posledních letech nebyla babička Františka už nikde spokojená. Bydlela u své nejmladší dcery Milady ve vile Růža. Celý život byla zvyklá, že má kolem sebe svoje děti a vnuky, kteří ji potřebují. Dokud byly Miladiny děti malé a mohla se o ně starat, bylo všecko v pořádku. Když ale odrostly a Milada i její manžel Petr byli celý den v práci, cítila se doma osamělá a zbytečná. Tak se asi v roce 1975 odstěhovala k nejstarší dceři Andě, která byla už v důchodě. Po pár měsících byla i tam nešťastná a nespokojená. Od Andy se přestěhovala k Mackům, k dceři Marii. A tak se ještě několikrát stěhovala. Až přišel konec června 1978. Bydlela zase u Milady ve vile Růža. Bylo slunečné nedělní odpoledne. Petr, Milada i malý Petr byli obírat třešně na zavařování v sadě nad benzinkou. Doma s babičkou zůstala její vnučka Jana. Babička, jak bylo jejím zvykem, se po obědě prospala, a když se probudila, šla si sednout ven na lavičku pod veliký jasan. Snad ještě rozespalá zakopla o obrubník, který odděloval vozovku od trávníku. Babička spadla a zlomila si nohu v krčku kyčelního kloubu. Janě bylo šestnáct roků. Babičku dotáhla domů a položila na postel. Utíkala na středisko pro doktora, a na kole jela pro své rodiče. Ti přijeli a pomohli babičce do sanitky, která mezi tím přijela. Babička Františka asi za dest dní nato v nemocnici zemřela na zápal plic. Bylo jí sedmdesát devět let.

Kdyby existovala medaile za mateřskou lásku, za mateřskou obětavost a statečnost při obraně zájmů dětí, jistě by si ji maminka a babička Františka Plášková zasloužila.

OBRÁZKY Z DĚJIN NAŠEHO KRAJE

Konstantin, Metoděj a náš kraj.

Citát z Proglasu: Nahé jsou všechny národy bez knih a nemohou zápolit beze zbraně.

Předkládám čtenářům malé zamyšlení nad významem příchodu Konstantina a Metoděje na Moravu. Nechci opakovat všeobecně známá fakta ale spíše se zamyslet nad vlivem křesťanství na život našich předků i na život náš.

Už je to víc jak 1150 let od příchodu Konstantina a Metoděje na Moravu. Jaký význam má jejich příchod pro dnešního člověka? Předně, kdyby nepřišli, nebyli bychom už ani Moravané ani Češi. Dopadli bychom jako slovanské kmeny žijící tehdy na území dnešního Rakouska nebo Lužičtí Srbové. Naši předkové, pokud by vůbec přežili, by byli pohlceni Východofranckou říší a dnes bychom mluvili německy.

Tehdy, kolem roku 860, sílil tlak Východofrancké říše na knížete Rastislava, panovníka Velké Moravy. Francký král Ludvík Němec chtěl za každou cenu ovládnout území obývané západními Slovany. K tomu jako záminku využíval šíření křesťanství. Vyšší vrstva obyvatel Velké Moravy byla už pokřtěna. Ale protože franští kněží mluvili řečí prostým lidem nesrozumitelnou, lid dál uctíval své staroslovanské bohy, které před staletími přinesli jejich předkové z pravlasti Slovanů, z kraje mezi řekami Vislou a Dněprem. I když se už v zemi objevovaly křesťanské kostelíky, prostý lid nového Boha za svého nepřijal. Když se pokřesťanštění nedařilo po dobrém, bylo šířeno po zlém. Ohněm a mečem. Země strádala. Rastislav, sám už pokřtěný, požádal proto roku 861 papeže Mikuláše I., aby na Moravu vyslal věrozvěsty, učitele víry. Když mu papež nevyhověl, obrátil se se stejnou žádostí na byzantského císaře Michala III. A ten poslal na Moravu právě Konstantina a Metoděje.

Konstantin byl velice vzdělaný muž – filozof a kněz. Jméno Cyril přijal později, když jako nemocný vstoupil v Itálii do kláštera. Metoděj měl právnické vzdělání a zkušenosti s řízením většího územního celku, jakož i zkušenosti vojenské. Musíme si uvědomit, že Byzantská říše byla vlastně dědičkou antické vzdělanosti starých Řeků. Školství tam bylo už tehdy třístupňové. Západní Evropané byli proti nim barbaři.

O působení Konstantina a Metoděje na Moravě toho bylo napsáno už mnoho. Každý ví, že sem přinesli víru a písmo. Ale proč bylo tak důležité, aby přinesli nové písmo? Konstantin i Metoděj byli po matce pravděpodobně Slované. Staroslověnština byla vlastně jejich mateřským jazykem. Věděli, že obsahuje hlásky, které nelze spodobnit žádným tehdy známým písmem. Spřežky nebo diakritická znaménka se objevily daleko později. Konstantin jako základ pro nové písmo použil malou řeckou abecedu a doplnil ji o potřebné znaky, pomocí kterých převedl slovanskou řeč do písemné formy. Tak vznikla hlaholice. Konstantin do jazyka Slovanů přeložil nejdříve liturgické texty, evangelia a později další knihy. Napsal také Proglas – předmluvu k evangeliím. Metoděj vypracoval pro Velkou Moravu první soudní zákoník. Spolu s nimi na Moravu přišli jejich učedníci a také řemeslničtí mistři.

Dlouho jsem nemohl najít ani zmínku o tom, kudy sem tito učenci přišli. Nejdřív jsem si pohrával s myšlenkou, že Konstantin a Metoděj přišli na Moravu po kupecké stezce, která vedla severně od Bojkovic, od Vlárského průsmyku přes Hradskou Nivu, dál do centra Moravy. Přikláněl jsem se tak k lidové tradici, která tu cestu vedoucí kolem kapličky na Hradské Nivě nazývá Cyrilo-Metodějskou. Nakonec jsem se ale dočetl, že ze své domoviny – řecké Soluně – vypluli na lodi do některého přístavu na pobřeží Jaderského moře a odtud po tak zvané Jantarové stezce přišli na Moravu. Škoda, byla to velice hezká a lákavá představa, jak karavana, v jejímž středu kráčel Konstantin a Metoděj, prochází naším krajem.

Zkusme se zamyslet a snad i trochu zasnít nad tím, jak asi vypadal život našich dávných předků v tomto kraji. Představme si, jak tu naši předkové žili a čím se živili. Kraj je to kopcovitý. V porovnání s rovinami kolem řeky Moravy, kde bylo centrum Velkomoravské říše, málo úrodný. Ale lidé tu žili. Svědčí o tom pohřebiště na Hradské Nivě, na kopci Ploští a na Kamenné. Kde je pohřebiště, tam někde blízko musely být také osady nebo vsi. Čím se jejich obyvatelé živili? Kdyby jenom zemědělstvím nebo pasením dobytka, tak by se asi usadili v úrodnějších oblastech. Tady byly jenom kopce porostlé neproniknutelnými jedlo-bukovými pralesy. Muselo tu tedy být něco, co jinde nebylo. Myslím, že to byly rudy kovů, především ruda železná. Tavili tu železo na nástroje, ale hlavně na zbraně. K výrobě železa bylo zapotřebí také dřevěné uhlí. Nejobvyklejší zbraní tehdejší doby byla těžká válečná sekera. Meče měla jen šlechta. Kovali také hroty šípů. Potřeba zbraní byla veliká. Morava byla v neustálém válečném ohrožení. Z východu sem vpadaly loupeživé hordy divokých nájezdníků a ze západu armády Východofrancké říše. Další surovinou, kterou tu nacházeli, byl jíl na výrobu keramiky. K vypálení keramiky opět potřebovali dřevěné uhlí. To pálili z bukového dřeva v milířích. Pro jeho výrobu museli kácet stromy, vyklučovat pařezy. Na takto vzniklých holinách pásli dobytek a později zakládali svá políčka. Na nich pěstovali obilí, luštěniny, zelí, mrkev, ale také len, ze kterého tkali látky na oblečení. Rozšířené bylo i zpracování kůží. Kůži už uměli vydělávat a vyráběli z ní obuv i oděvy. Suroviny – rudy kovů, hrnčířský jíl a dřevo na výrobu dřevěného uhlí – to byl asi ten hlavní důvod, proč byl náš kraj obydlen nejen v období Velké Moravy ale už od pravěku. Jediné, co jim zdejší kraj neposkytoval, byla sůl. Ta byla hlavním předmětem obchodu. Kupci, kteří tehdy našim krajem procházeli, ji přiváželi a nechali si za ni dobře zaplatit. Obchod byl převážně výměnný. Naši předkové za sůl a i jiné zboží, které kupovali, nabízeli kupcům svoje výrobky a hospodářská zvířata – především koně. Důležitým artiklem, kterým se tenkrát platilo, byli také otroci. Samotní obyvatelé Velké Moravy byli lidé svobodní, podřízení knížeti, kterému také platili daně. Nevolnictví vzniklo až později. Bydleli v polozemnicích. Byla to obydlí částečně zapuštěná do země, stěny nad terénem byly roubené z dřevěných trámů nebo z vyplétaného proutí vymazaného hlínou. Střechy byly doškové.

Do centra Velké Moravy to odtud, z našich končin, nebylo daleko. Za den se tam dalo dojít pěšky. Pro tehdejšího člověka to nebyl problém. Zprávy o tom, co se děje na knížecím dvoře, měli naši předkové z první ruky. Brzy se dověděli, že ke knížeti přišli učenci z Byzance se svým průvodem. A že mluví naší řečí. Budou prý učit nové víře v jednoho Boha. A proč? Vždyť my máme svého hromovládného boha Peruna a ostatní bůžky. Každý vládne něčemu jinému. Jeden vodám, druhý úrodě, třetí našemu zdraví... Když něco potřebujeme, tak víme, komu přinést obětní dary, komu se klanět. Nejvíc se bojíme Morany, bohyně smrti, ta je neúprosná. Když přijde, žádné dary ji neobměkčí.

Položme si otázku, jak se změnil život obyvatel Velké Moravy po příchodu Soluňských bratří?

Nedělejme si iluze, klid a mír to do jejich rodin nepřineslo. Spíše naopak. Bylo to cosi nového. A novoty byly i tehdy přijímány s nedůvěrou a někdy i s odporem. Víra v nového Boha přinášela rozkol v rodinách. Stalo se to, co stojí v evangeliu svatého Matouše. Stanul syn proti otci, dcera proti matce, snacha proti tchyni. Mladí, kteří prošli světem, se vraceli pokřtěni a odmítali uctívat staré bohy. Přinášeli zprávy o novém Bohu a o jeho Synu, který se stal člověkem a za lidi se obětoval. O Ježíši, který dělal zázraky, uzdravoval lidi a učil, že se lidé mají milovat, že si mají odpouštět viny. Ježíš hlásal lásku k bližním. Učil, že lidé si jsou před Bohem rovni. Že smrtí končí jenom život tělesný. Že duše žije dál. A na věčnosti bude odměněna. Kdo bude dodržovat jeho boží zákony, desatero Božích přikázání, na toho čeká život věčný. Kdo se za života pozemského chová zle, na toho čeká věčné zatracení. Na konci všech dnů čeká všechny poslední soud. Spravedliví budou vzkříšeni v novém oslaveném těle. Někteří ze starších uvěřili, jiní ne. Změna to byla velká. Netýkala se jenom víry, ale všeho. Celého života. Od narození a křtu až po smrt a pohřeb. Do té doby byly obvyklé pohřby žárové, křesťanské pohřby byly do hrobů, do země. Ale v nové víře bylo něco, co lidi přitahovalo. Něco, co ve staré, pohanské víře nebylo. Byla to naděje, že smrtí život nekončí. Víra v život věčný a ve vzkříšení. Už se nemuseli bát Morany – bohyně smrti. A také rovnost lidí před Bohem. Bylo to období, kdy se společnost rozvrstvovala podle majetku. Ti chudší to těžce nesli. A najednou je tu učení, které je vyzvedává na úroveň bohatých. Přibývalo těch, kteří novou víru přijali.

Jejich odpůrci argumentovali tím, že stejného Boha už přinášeli i kněží a vojáci Francké říše a místo lásky a milosrdenství v jeho jméně vraždili. Konstantin a jeho žáci jim odpovídali, že za chyby lidské a za spáchané zločiny mohou jen lidé, kteří je páchají. Tím přestupují boží zákony a jednají proti Bohu, a ne v jeho jméně. Krásným příkladem toho, jak Konstantin chápal a jak svým příkladem uváděl v život křesťanskou lásku, je následující příhoda:

Po celou dobu působení Soluňských bratří na Velké Moravě neustávaly stížnosti franckých kněží u papeže na jejich činnost. Nazývali je kacíři, protože hlásali slovo Boží ve slovanském jazyce a ne latinsky, řecky nebo hebrejsky, jak bylo obvyklé. Bratři museli putovat do Říma k papeži, aby svoje učení obhájili. Kníže Rastislav je chtěl před cestou obdarovat nesmírnými dary. Měl to být projev díků za to, že mu zachránili říši. Konstantin to odmítl. Vyprosil si u Rastislava 900 otroků a těm na místě daroval svobodu! Takový skutek jistě přesvědčil mnohé o opravdovosti jejich smýšlení a učení. Je v něm i poselství pro současnost. Poselství, které hlásá, že hlavním obsahem křesťanství je láska a milosrdenství k bližnímu. A ne touha po majetku.

V doprovodu Konstantina a Metoděje přišli na Moravu také řemeslničtí mistři. Ti přinesli nové technologie zpracování kovů, výroby keramiky a látek. Ovlivnili zpracování šperků i umění kamenické. Mladí, kteří se od nich učili novým technologiím, přinášeli také zprávy o dovednosti psát a číst. Dokázali i pár písmenek namalovat a přečíst ostatním. Pak se v osadě objevil první žák Soluňských bratří. Začal učit její obyvatele víře v Boha a jeho Syna Ježíše Krista. Ale učil je také číst a psát. Po pár měsících byl v osadě první gramotný obyvatel. Byla to revoluční změna. Lidé do té doby smlouvy mezi sebou uzavírali jen před svědky, aby potvrdili, co obsahují. Když svědci zemřeli, nikdo nic už potvrdit nemohl. Teď najednou je možné smlouvu napsat. A co víc, lidé se také dověděli, že učenci přinesli zákoník, ve kterém je napsáno, jaké tresty čekají zločince, kteří přestupují zákony Boží i lidské. To, že dnes píšeme latinkou, nemůže zastřít to, že naše první národní gramotnost byla hlaholská. Křesťanství přineslo našim předkům obrovský pokrok. Kulturní i materielní. Bohužel už od samého počátku jeho šíření u nás i v celé Evropě bylo také zneužíváno ke kořistnickým cílům. Tím byla vlastně popírána jeho podstata – láska k bližnímu a vzájemné milosrdenství. To ale není chyba křesťanství. To je chyba a hřích lidí, kteří si takto počínali a počínají. Ježíš v evangeliích odpovídá na dotaz bohatého mladíka, který se ptá, co má dělat, aby došel věčného života. „Dodržuj přikázání a rozdej svoje bohatství chudým.“

V obecném povědomí přetrvává názor, že obyvatelé Velké Moravy byli negramotní primitivové.

Ne! Byli to lidé jako my. Od nás se lišili snad jen technologiemi, které zvládali. Museli se také pořád učit něčemu novému. V tom se ta doba podobá době dnešní. Většina toho, co jsme se jako děti naučili, už neplatí. Všechno je jinak. Lidé v zaměstnání už dávno nevystačí s tím, co se naučili v učení nebo ve školách.

Doporučuji všem, běžte se podívat na Hradskou Nivu, projděte kolem kapličky a dál podél drátěného plotu a pořád dál až na temeno kopce Ploští. Tam někde jsou hroby těch, kteří žili v době příchodu Cyrila a Metoděje. Těch, kteří prožili ty změny, které jejich příchod vyvolal. Těch, kteří prožili dramata rozhádaných rodin, nešťastných lásek a kteří nakonec uvěřili v Ježíše Krista. A jistě někde nedaleko stála jejich osada. Snad to bylo trochu jižněji, tam kde jsou patrné zbytky tak zvaného Starého dvora. Tady žili naši dávní předkové.

Prameny:  Jindra Jarošová – Svatí kacíři

Prof. PhDr. Petr Piťha – Svatí Cyril a Metoděj

internet

Hrad Zuvačov.

Než začneme vyprávění o hradu Zuvačově, řekněme si něco o tom, jak vypadala naše země a náš kraj v čase, kdy vládl český král Přemysl Otakar I. (1197–1230). Vládou na Moravě pověřil svého bratra markraběte Vladislava Jindřicha. Pravděpodobně už za jejich panování byl vybudován hrad Zuvačov. Ještě se tak nejmenoval. Říkalo se mu prostě Hrádek. Pojmenování Zuvačov dostal daleko později.

Východní moravská hranice nebyla vůbec klidná. Přes Hrozenkovský a Vlárský průsmyk k nám co chvíli pronikaly tlupy a někdy celé armády různých nájezdníků. Krajina vypadala jinak než dnes, kdy je možné projít lesem téměř kdekoliv. Neprostupné pralesy pokrývaly většinu území. V nich vlci a medvědi číhali na svou kořist. Přes pralesy vedly od vesnice k vesnici a od města k městu jen nemnohé kupecké stezky. A právě po těchto stezkách vnikali nájezdníci do země. Ať to byli obyčejní uherští zbojníci, nebo armády Avarů, Tatarů a později Turků. V kraji po nich zůstávala spoušť. Vypálené vesnice, povraždění lidé, zničená úroda. Král a ani markrabě moravský, který sídlil v Olomouci, neměli z takto devastované země žádný užitek. Případný užitek by spočíval ve vybírání daní a to hlavně naturálních. Ale jaké daně se daly vybírat z vypálených vesnic? Proto pověřovali přední velmože, aby stavěli v pásmu pohraničních hor hrady, a k těmto hradům jim přidělovali rozsáhlá území. Tak vznikly hrady Brumov, Lukov i Buchlov a snad i Světlov a řada dalších. Fungování těchto hradů by se dalo dobře přirovnat k dnešním vojenským základnám. Samotný hrad byl základnou, ze které byly vysílány ozbrojené hlídky do okolí a hlavně na strategicky důležitá místa, do průsmyků a na místa s dalekým výhledem. Když taková hlídka zahlédla nepřítele, zapálila signální oheň a dala tak zprávu na hrad. Odtud podle síly nepřítele byly vypraveny oddíly, které dokázaly buď nepřítele odrazit, anebo aspoň zdržet, aby se obyvatelstvo mohlo ukrýt a hrad připravit na obranu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD

PŘÍBĚHY MÝCH PŘEDKŮ

Historie rodu Vašinů v Bojkovicích.

Historie rodu Sojů v Bojkovicích.

Americký kufr.

PAMĚTI PORODNÍ BÁBY

Strýc, co obchodoval s děvčaty.

Zima bylo, chumelilo, cigáňa sa narodilo.

Žítková, Žítková...

NAŠE DĚTSTVÍ

Vzpomínky první.

Když zbrojovka letěla do povětří.

Teď už o tom, jak běžel můj život.

Historie rodu Plášků.

OBRÁZKY Z DĚJIN NAŠEHO KRAJE

Konstantin, Metoděj a náš kraj.

Hrad Zuvačov.

Další knihy nakladatelství VIKING