Erich Maria Remarque

IM WESTEN NICHTS NEUES

Copyright  ©  1929 by the Estate of the late Paulette Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2011, 2015 by  Ivana Parkmanová

ISBN  978-80-249-2831-9

Tato kniha není ani obžalobou,

ani vyznáním.

Je to pouhý pokus podat zprávu o generaci,

která byla zničena válkou –

i když unikla jejím granátům.

/I/

Válíme se teď devět kilometrů za frontou, včera nás vystřídali. Žaludek máme nacpaný bílými fazolemi s hovězím masem, takže jsme sytí a spokojení. Navíc jsme ještě každý vyfásl vrchovatý ešus na večer, k tomu dvojnásobný příděl salámu a chleba, což je víc, než si vůbec člověk může přát. Něco takového se nám už dlouho nestalo: kuchyňský boss, chlap s hlavou jako červené rajče, nám jídlo přímo vnucuje; před každým, kdo jde kolem, šermuje sběračkou a pak mu naloží, jen to pleskne. Je upřímně zoufalý, protože neví, jak se té gulášové munice zbavit. Tjaden a Müller sehnali pár lavorů a nechali si je vrchovatě naložit do zásoby. Tjaden protože je nenažranej a Müller z prozíravosti. Kam to ten Tjaden dává, je nám všem záhadou. Byl a pořád je hubenej jak vyžle.

Paráda ovšem je, že jsme dostali dvojnásobné dávky kuřiva. Deset doutníků, dvacet cigaret a dva balíčky žvýkacího tabáku na osobu. Což nás bohatě uspokojuje. Vyměnil jsem žvýkací tabák s Katczinským za cigarety, takže jich mám teď čtyřicet. S tím už si člověk docela vystačí.

A přitom nám tahle nadílka vlastně vůbec nepřísluší. Takoví kavalíři Prusové zase nejsou. Vděčíme za ni omylu.

Před čtrnácti dny jsme museli dopředu vystřídat jednu rotu. Na našem úseku vládl celkem klid, a tak provianťák obdržel na den našeho návratu běžný příděl potravin, aby zásobil mužstvo o sto padesáti lidech. Jenže poslední den se strhla nečekaná kanonáda. Anglické dělostřelectvo nepřetržitě ostřelovalo naše stanoviště, takže jsme utrpěli značné ztráty a zůstalo nás jen osmdesát.

Vrátili jsme se v noci a rovnou sebou praštili na kavalec, abychom se zase jednou pořádně vyspali; Katczinsky má pravdu; válka by nebyla tak zlá, jen kdyby měl člověk více spánku. V zákopech toho samozřejmě moc nenaspí a čtrnáct dní je pokaždé dlouhá doba.

Bylo už poledne, když se první z nás vyhrabali z baráků. O půl hodiny později každý popadl svůj ešus a shromáždili jsme se před gulášovou houfnicí, která už na dálku lákavě voněla. V čele jako vždy byli ti nejhladovější: malý Albert Kropp, kterému to z nás nejlíp pálí, a proto je ještě pořád svobodník; Müller, který s sebou neustále vláčí učebnice a sní o válečné maturitě; i v bubnové palbě šprtá fyzikální poučky; Leer, jenž nosí plnovous a je ujetej na holky z důstojnických bordelů; tvrdí, že jim velitelství nařídilo nosit hedvábné košilky, a pokud se objeví zákazník od hejtmana výš, musí se předtím vykoupat; jako čtvrtý jsem se zařadil do fronty na menáž já, Paul Bäumer. Nám čtyřem je každému devatenáct let a šli jsme do války ze stejné třídy gymnázia.

Hned za námi se do řady postavili naši kamarádi: Tjaden, hubený zámečník stejně starý jako my, největší žrout roty. Pustí se do jídla vyzáblý jako lunt a vstává tlustý jako těhotná štěnice; Haie Westhus, taky náš ročník, kopáč rašeliny, který vezme do ruky pecen chleba jako nic a řekne: Hádej, co mám v hrsti?; Detering, sedlák, jenž myslí jen na svou usedlost a manželku; a konečně Stanislav Katczinsky, kápo naší skupiny, houževnatý, mazaný čtyřicátník s tváří jako ze žuly, s modrýma očima, svislými rameny a úžasným citem pro průšvihy, dobrý dlabanec a nádherné ulejvárny.

Naše skupina tedy byla na špici fronty před plnými várnicemi. Už jsme začínali být netrpěliví, protože kuchyňský špekoun, nic zlého netuše, stál pořád jako tvrdý y a k ničemu se neměl.

Katczinsky to nevydržel a zahulákal: „Tak už ten svůj krám konečně rozbal, Heinrichu! Ty fazole jsou přece dávno hotový.“

Špekoun ospale zavrtěl hlavou. „Až tu budete všichni.“

Tjaden se zakřenil: „Ale my tady jsme všichni.“

Tlusťochovi to pořád ještě nedocházelo. „To by se vám tak hodilo! Kde jsou ostatní?“

„Ty už tě nemusej zajímat! Leží buď ve špitálu, nebo pod drnem.“

Do chlapa jako by hrom uhodil, když mu konečně svitlo. Zaváhal: „Ale já jsem navařil pro sto padesát lidí.“

Kropp ho dloubl do žeber. „No tak to se aspoň jednou pořádně nacpeme. Tak už sakra hejbni kostrou a nandávej!“

Tjaden náhle dostal nápad. Jeho špičatý myší ksichtík se přímo rozzářil, vychytrale přimhouřil očka, na spáncích mu zacukalo. Přistoupil ke kuchaři. „Člověče, takže to jsi vyfasoval i chleba pro sto krků, ne?“

Chlapík celý tumpachový přikývl.

Tjaden ho chytil za blůzu. „A salám taky?“

Rajče znovu přisvědčilo.

Tjadenovi se zachvěla brada. „I tabák?“

„Jo, všecko.“

Tjaden se vítězoslavně rozhlédl. „Chlapi – tomu se ale říká klika! Takže je to všechno pro nás! To teda každej dostane – moment – skoro dvojnásobnej příděl!“

Náhle však špekoun, jako by znovu procitl k životu, rezolutně prohlásil: „To nejde!“

Ale to jsme se už probrali i my ostatní a přisunuli se k němu blíž.

„Pročpak by to nešlo, ty červená řepo?“ zeptal se Katczinsky důrazně.

„Co je pro sto padesát osob, nemůže přece být pro osmdesát,“ ohradilo se rajče.

„My ti ukážem, že může,“ zavrčel Müller.

„Menáž si pro mě za mě vemte, ale ostatní můžu vydat jen pro osmdesát lidí,“ trval na svém tlusťoch.

Katczinsky se dopálil: „Tebe už asi omrzelo dobré bydlo v kuchyni a chtěl by ses kouknout do zákopů, co? Tys přece nefasoval pro osmdesát mužů, ale pro druhou rotu, jasný? A té ty příděly taky vydáš. Druhá rota – to jsme totiž my!“

Vytvořili jsme kolem toho chlapa těsný kruh. Nikdo ho neměl příliš v lásce; kvůli němu jsme vpředu často dostali jídlo pozdě a studené, protože si při sebemenší přestřelce netroufal s kotlem do blízkosti zákopů, a naši nosiči pak měli mnohem delší cestu než kluci z ostatních rot. To takový Bulcke z první roty byl jiný chlapík. Byl taky tlustej jako sysel, ale když bylo třeba, přivlekl hrnce vlastnoručně až do prvního sledu.

Postupně jsme se dostávali do ráže a určitě by se něco semlelo, kdyby se najednou neobjevil náš velitel roty. Zeptal se, oč jde, a v první chvíli jenom podotkl: „Ano, utrpěli jsme včera značné ztráty –“ pak nakoukl do kotle: „Hm, ty fazole vypadají dobře.“

Rajče důležitě přikývlo: „Jsou vařené se sádlem a s masem.“

Poručík se po nás podíval. Pochopil, která bije. Znal nás všechny jak své boty, protože k naší rotě přišel jako poddůstojník a časem to dotáhl až na velitele. Znovu nadzvedl poklici a přičichl. Na odchodu pak přikázal: „Přineste mi také talíř, a pěkně vrchovatý. A příděly se vydají všechny. Přijdou nám vhod.“

Kuchař se zatvářil připitoměle.

Tjaden kolem něho začal tančit čtverylku. „Jen se nám tu nerozbul. On dělá, jako by to šlo z jeho vlastní kapsy, jen se na něho podívejte! Tak nandavej, ty špekoune špekovatá, a dobře počítej…“

„Běž se vycpat!“ prsklo vztekle rajče a málem prasklo, něco takého mu nešlo na rozum. Ten chlap prostě nic nechápal. A jako by chtěl ukázat, že už je mu všechno fuk, přidal každému dobrovolně ještě čtvrt kila umělého medu navíc.

Dnešek se opravdu vydařil. Dokonce dorazila i pošta a skoro každý dostal pár dopisů a nějaké noviny. Teď se loudáme k louce za baráky. Kropp drží pod paží kulaté víko od soudku s margarinem.

Na pravém okraji louky stojí hromadná latrína, zastřešené, pevné stavení. Ale ta je jenom pro rekruty, kteří ještě nevědí, co a jak. My víme o něčem lepším. Kam se člověk podívá, totiž stojí domečky sloužící stejnému účelu, ale k individuálnímu použití. Jsou dřevěné, čtverhranné, ze všech stran uzavřené, perfektní truhlářská práce s bezvadným, přepychovým sedátkem. Na bočních stěnách jsou zvenku madla, takže se kadibudky dají přesouvat.

Popadneme tři z těch budek, postavíme je do kruhu a pohodlně se v nich uvelebíme. Dříve než za dvě hodiny se odsud nezvedneme.

Pamatuju se, jak jsme se zpočátku jako nováčci v kasárnách styděli, když jsme museli chodit na společný záchod. Dveře nikde a vedle sebe trůní třeba dvacet chlapů jak na hřadě. Každý je může přehlédnout jediným pohledem. Zkrátka, voják musí být pod neustálým dozorem.

Od té doby jsme se ale naučili mnohem víc než se jen zbavit trochu ostychu. Postupem času jsme si zvykli i na docela jiné věci.

Tady venku je to vyložený požitek. Už ani nevím, proč jsme dřív kolem téhle záležitosti pokaždé tak rozpačitě přešlapovali. Vždyť je to stejně přirozené jako jídlo a pití. A ani bych se o tom zvlášť nešířil, kdyby to nehrálo tak důležitou roli a nebylo to pro nás něco nového – ostatní jsme už dávno brali jako samozřejmost.

Pro vojáka je žaludek a trávení bližší teritorium než pro obyčejného civila. Tři čtvrtiny jeho slovní zásoby pocházejí z této oblasti, a když chce projevit svou radost nebo naopak nejhlubší rozhořčení, právě odtud čerpá inspiraci pro své jadrné výrazy. Jinak se nelze tak stručně a jasně vyjádřit. Naše rodiny a učitelé, až se vrátíme domů, budou z naší slovní zásoby v šoku, ale co naplat, tady je to esperanto srozumitelné všem.

Právě pro onu „vynucenou veřejnost“ získaly pro nás procesy trávení a vyměšování znovu pel nevinnosti. A nejen to: jsou pro nás tak samozřejmé a důležité jako dobrá karta ve skatu. Není náhodou, že se pro nezaručené zvěsti a poplašné zprávy ujalo označení „latrínová zpráva“; neboť právě latríny jsou vojenskou náhražkou kávových dýchánků a vysedávání v hospodě.

Tady se cítíme lépe než na nějaké vypulírované vykachlíkované toaletě! Tam je to možná hygieničtější; tady je to však neskutečná paráda.

Jsou to nádherné, bezstarostné chvíle, které tu trávíme. Nad námi se klene modré nebe. Na obzoru se vznášejí jasně ozářené žluté koule a bílé obláčky protiletadlových střel. Občas, když pronásledují nějakého letce, vytrysknou jako fontána.

Tlumené burácení fronty vnímáme jen jako velmi vzdálenou bouřku. Čmeláci, kteří tu všude poletují a bezstarostně bzučí, je přehluší.

Kolem nás se rozprostírá kvetoucí louka. Jemná stébla travin se kolébají, bělásci se vznášejí v měkkém, teplém vzduchu pozdního léta, my pročítáme dopisy a noviny a kouříme, sundáme si čepice a položím je vedle sebe, vánek si pohrává s našimi vlasy, slovy a myšlenkami.

Naše tři budky stojí uprostřed planoucích rudých vlčích máků.

Položíme si víko od margarinového sudu na kolena. Tak máme dobrou podložku pro skat. Kropp vzal karty s sebou. Po každé partičce Grandu si dáme jednu Nulovou. Člověk by tu vydržel dřepět věčně.

Od baráků sem doléhají tóny tahací harmoniky. Občas odložíme karty a podíváme se jeden na druhého. V takovou chvíli obvykle některý z nás pronese: „Pánové, pánové –,“ nebo: „Taky to mohlo dopadnout špatně –,“ a my sklopíme pohled a na chvíli se pohroužíme do mlčení. Každý z nás ví, oč kráčí, takže není třeba mnoha slov. Moc nechybělo a dnes jsme tady v těch budkách neseděli. Měli jsme zatraceně namále. A proto je pro nás všechno nové a silné – rudý mák a dobré jídlo, cigarety a letní vítr.

Kropp se zeptá: „Viděl někdo z vás ještě Kemmericha?“

„Leží v Saint-Josephu,“ podotknu.

Müller se domnívá, že koupil průstřel stehna, což je dobrý cesťák do zázemí.

Rozhodneme se, že Kemmericha odpoledne navštívíme.

Kropp vytáhne z kapsy dopis. „Mám vás pozdravovat od Kantorka.“

Smějeme se. Müller odhazuje nedopalek a utrousí: „Co bych za to dal, kdyby tady byl s námi.“

Kantorek byl náš třídní profesor, malý přísný chlapík v šedivém saku s dlouhými šosy. Jeho tvář připomínala hraboše. Postavu měl podobnou jako desátník Himmelstoss zvaný „Postrach Klášterní hory“. Je ostatně komické, že příčinou neštěstí na světě bývají často drobní lidé; jsou mnohem energičtější a nesnášenlivější než ti urostlí. Vždycky jsem si dával dobrý pozor, abych se nedostal k rotě, které velí skrček. Tihle malí Napoleonové jsou většinou pěkní rasi.

Kantorek do nás v hodinách tělocviku tak dlouho hučel, až naše třída odpochodovala pod jeho velením jako jeden muž na okresní velitelství a dobrovolně se přihlásila do války. Pořád ho vidím před sebou, jak na nás civí, oči za brejličkami se mu lesknou, a úpěnlivě žadoní: „Tak jdete do toho taky, kamarádi?!“

Vychovatelé jeho typu nosívají své city v kapsičce u vesty, pěkně po ruce, a vyndávají je, jak se jim to hodí. Jenže tím jsme si tenkrát hlavu nelámali.

Pravda, jeden z nás váhal a příliš se mu nechtělo. Byl to Behm Josef, kulaťoučký, dobromyslný chlapec. Na konec se však nechal přemluvit. Jinak by se totiž znemožnil. Třeba i někteří další smýšleli jak on, ale bylo prakticky nemožné, aby někdo trhal partu, neboť tenkrát dokonce ani rodiče nešli daleko pro slovo „zbabělec“. Tehdy ovšem neměl nikdo ponětí, co se bude dít. Nejrozumnější byli chudí, prostí lidé, kteří od začátku považovali válku za neštěstí, zatímco ti lépe situovaní byli nadšením bez sebe, ačkoliv právě oni měli předpoklady pro to, aby si ujasnili, co válka znamená.

Katczinsky tvrdí, že to je vlivem vzdělání. Vzdělání prý člověka oblbuje. A co Katcza řekne, to má hlavu a patu.

Jako z udělání byl Behm jeden z prvních, kteří padli. Při zteči dostal kulku do oka a my ho tam nechali ležet, protože jsme byli přesvědčení, že je mrtvý. Vzít s sebou jsme ho nemohli, neboť jsme museli překotně ustupovat. Ale odpoledne jsme ho najednou zaslechli. Volal a plazil se v zemi nikoho sem a tam. Byl tedy předtím jen v bezvědomí. Protože neviděl a bolestí nevěděl, co dělá, dostatečně se nekryl a ti odnaproti ho odstřelili dřív, než jsme se k němu někdo stačil dostat a přitáhnout ho.

Nelze ovšem Behmovu smrt spojovat s Kantorkem – kam bychom přišli, kdybychom už tohle označili jako vinu. Vždyť na světě existují tisíce Kantorků a všichni jsou přesvědčení, že konají maximální dobro – ovšem způsobem pro ně co nejpohodlnějším.

A právě v tom spočívá jejich debakl.

Měli nás osmnáctileté uvést do světa dospělosti, do světa práce, povinnosti, kultury a pokroku, do budoucnosti. Často jsme se jim pošklebovali, tropili drobné výtržnosti, ale v podstatě jsme jim věřili. Byli pro nás nositeli autority a pod tím pojmem jsme si představovali větší porozumění a lidské chápání. Jenže první mrtvý, kterého jsme spatřili, tohle naše přesvědčení zhatil. Pochopili jsme, že náš fyzický věk je poctivější než jejich; oni pro nás měli pouhé fráze a oplývali dovedností. První bubnová palba nám ukázala náš omyl, pod ní se zhroutil světový názor, který nám vštěpovali.

Zatímco oni pokračovali v demagogické propagandě, my jsme na vlastní oči viděli plné lazarety a umírající; zatímco oni prohlašovali službu vlasti za to nejdůležitější na světě, my už věděli, že smrtelná úzkost je silnější. Ale kvůli tomu jsme přece ještě nebyli vzbouřenci, zběhové či zbabělci – každý z těchto a podobných výrazů měli ihned po ruce –, milovali jsme svou vlast stejně jako oni a při každém útoku jsme se vrhali statečně kupředu, ale teď už jsme rozlišovali; najednou jsme prohlédli. A viděli, že z jejich světa nezbylo nic. Najednou jsme byli strašně osamělí – a museli se s tím sami vyrovnat.

Než se vydáme za Kemmerichem, balíme jeho věci; přijdou mu na cestě vhod.

V polní nemocnici je velký provoz; jako vždy to tam páchne karbolem, hnisem a potem. Člověk je z baráků zvyklý na ledacos, ale tady se mu přece jen může udělat nanic. Vyptáváme se na Kemmericha a konečně ho objevíme: leží v jednom ze sálů a vítá nás slabým výrazem radosti a bezmocného vzrušení. Zatímco byl v bezvědomí, ukradli mu hodinky.

Müller kroutí hlavou. „Já ti pořád říkal, že si s sebou do pole nemáš brát takové dobré hodinky.“

Müller se občas chová jako slon v porcelánu a musí mít vždycky pravdu. Jinak by držel hubu, protože každý vidí, že Kemmerich se z toho srabu živý nedostane. A je tudíž úplně jedno, jestli ty své hodinky dostane zpátky, ledaže by se poslaly jeho matce.

„Jak se cítíš, Franzi?“ ptá se Kropp.

Kemmerichovi klesne hlava zpátky na polštář. „Ujde to – jenom ta noha mě zatraceně bolí.“

Naše pohledy sklouznou dolů. Nohu má schovanou pod drátěným košem, nad nímž se vzdouvá přikrývka. Kopnu Müllera do holeně, protože je schopen Kemmerichovi vyžvanit, co nám předtím venku řekli saniťáci: že Kemmerich už žádnou nohu nemá. Amputovali mu ji.

Kamarád vypadá hrozně. Je žlutý a sinalý, v obličeji se mu zračí ty cizí rysy, které tak dobře známe, protože jsme je viděli už mockrát. Jsou to známky blížící se smrti. Pod kůží už nepulzuje život. Byl vytlačen až na samotný okraj těla, zevnitř se napovrch dere smrt, která už ovládla oči. Leží tu náš kamarád Kemmerich, který s námi ještě nedávno pekl koninu a dřepěl v zákopech – je to stále ještě on, a přece to už není on; jeho obraz vybledl, pozbyl jasných obrysů jako dva krát exponovaný snímek. I jeho hlas ševelí jako popel.

Vzpomínám na to, jak jsme tenkrát odjížděli. Jeho matka, dobrosrdečná boubelatá žena, ho doprovázela na nádraží. Nepřetržitě plakala. Tvář už měla pláčem odulou a oteklou. Kemmerichovi to bylo trapné, protože se ze všech nejméně ovládala, přímo se roztékala, rozplývala v tuk a vodu. Přitom se obracela hlavně na mne, pořád mě chytala za rukáv a žadonila, abych tam venku dával na Franziho pozor. Je fakt, že vypadal jako dítě a měl tak měkké kosti, že po čtyřech týdnech pochodů s plnou polní si „vysloužil“ platfus. Ale jak můžeš v poli dávat na někoho pozor!

„Aspoň se teď dostaneš domů,“ chlácholí ho Kropp. „jinak bys na dovolenku čekal přinejmenším tři až čtyři měsíce.“

Kemmerich přikyvuje. Nevydržím se mu dívat na ruce, jsou jako voskové. Pod nehty má špínu ze zákopů, je modročerná jako jed. Napadne mne, že ty nehty porostou dál, ještě dlouho porostou jako strašidelné sklepní rostliny, i když už Kemmerich dávno přestane dýchat. Vidím to před sebou jako obraz: nehty se kroutí ve vývrtky a rostou a rostou a s nimi i vlasy na rozpadající se lebce jako tráva na úrodné půdě – jak je to vůbec možné?

Müller se sehne. „Přinesli jsme ti tvoje věci, Franzi.“

Kemmerich ukáže slabě rukou: „Strčte to pod postel.“

Müller se znovu skloní. Kemmerich začne zase o těch svých hodinkách. Jak ho má člověk uklidnit, aby ho přitom nepoplašil?

Müller se vynoří zpod postele. V ruce má pár leteckých vysokých bot. Jsou to nádherné anglické holínky z měkké žluté kůže, dosahují po kolena a šněrují se až úplně nahoru. Je to vzácný artikl. Müller je jimi nadšený, přikládá jejich podrážky k vlastním neforemným bagančatům a zeptá se: „Ty si ty boty vezmeš s sebou, Franzi?“

Všichni tři si pomyslíme totéž: I kdyby se uzdravil, nosit by mohl jenom jednu, takže jsou mu k ničemu. A za dané situace je věčná škoda, jestli tu zůstanou, protože jakmile Kemmerich umře, saniťáci po nich okamžitě chňapnou.

Müller se nevzdává: „Nechceš je tady raději nechat?“

Franz nechce. Je to jeho nejcennější majetek.

„Mohli bychom si je vyměnit,“ navrhne Müller. „Tady venku by něco takového přišlo člověku vhod.“

Ale Kemmerich je neoblomný.

Dupnu Müllerovi na nohu; váhavě vrací parádní boty pod postel.

Ještě chvíli klábosíme a pak se rozloučíme: „Tak se měj, Franzi.“

Slibuji mu, že zítra zase přijdu. I Müller mluví o zítřku; myslí na ty šněrovací boty a chce si je pohlídat.

Kemmerich zasténá. Má horečku. Venku zastavujeme saniťáka a prosíme ho, aby dal našemu kamarádovi injekci proti bolesti.

Lapiduch odmítá. „Kdybysme měli každýmu píchat morfium, museli bysme ho fasovat v bečkách!“

„Ty nejspíš obsluhuješ jen oficíry, co?“ utrousí Kropp jedovatě.

Rychle se do toho vložím a nabídnu saniťákovi cigaretu. Vezme si ji. Pak se ho zeptám: „A smíš ty vůbec dávat injekce?“

Urazí se. „Když si myslíte, že ne, tak co se ptáte?“

Vtisknu mu do dlaně ještě pár cigaret: „Hele, buď tak hodnej –!“

„Tak jo,“ rezignuje.

Kropp s ním jde zpátky dovnitř, nedůvěřuje mu a chce se přesvědčit na vlastní oči. My dva čekáme venku.

Müller začíná zase o těch botách. „Padly by mi bezvadně. V těchhle křápech mám nohy samej puchejř. Myslíš, že vydrží, dokud nebudeme mít zejtra padla? Protože jestli odejde v noci, máme s těma botama utrum –“

Albert se vrací. „Myslíte…?“ nadhodí.

„To je víc než jasný,“ prohlásí Müller nekompromisně.

Vracíme se k barákům. Myslím na dopis, který musím zítra napsat Kemmerichově matce. Zamrazí mě, nejraději bych se posilnil stopečkou kořalky. Müller vytrhne stéblo trávy a vloží si je do úst. Rozpačitě žvýká. Malý Kropp najednou odhodí cigaretu, zuřivě nedopalek zašlápne, nepřítomně zírá před sebe, tvář má jako v tranzu a mumlá: „Zasraná práce. Nasrat na to všecko!“

Pokračujeme dál a Kropp se po chvíli uklidní. Známe to – tenhle frontový amok. Každého někdy popadne.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

/I/