KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Marta Staňková

An Autobiography © 1977 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Czech edition © 2013 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® POIROT® MISS MARPLE® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and/or elsewhere. All rights reserved.

Introduction © Mathew Prichard 2013

This photograph is the property of and reproduced with the kind permission of the Christie Archive Trust.

Translation entitled VLASTNÍ ŽIVOTOPIS

Copyright © 1987, 1999, 2013 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-4225-5

ÚVOD

Má babička nám vždy říkala, že psaní vlastního životopisu ji opravdu bavilo. Myslím, že zvlášť první část knihy si skutečně užívala. Agatha měla velmi šťastné a pozoruhodné dětství a psala o něm tak ráda, že prakticky nedokázala přestat. Přirozeně ale byla donucena napsat každý rok „Christie pod stromek“, jak si její vydavatel zvykl nazývat její romány, a dokud nebyla hotova, necítila se na to, dělat něco jiného.

Padesátá léta, kdy má babička dávala dohromady své paměti, pro ni znamenala nesmírně náročnou a plodnou dobou. Byla rozptylována velkými projekty, ať už uvedením her Past na myši a Svědek obžaloby v Londýně, nebo kampaní k rostoucímu počtu publikací, mezi něž patřila i její padesátá kniha Oznamuje se vražda v roce 1950. Všechny tyto aktivity pokračovaly, zatímco každý rok přidávala několik tisíc slov ke svému životopisu a pak ho pravděpodobně zase odložila, aby se mohla plně věnovat tomu, co nazývala „skutečnou prací“. Byla to velmi zdlouhavá práce. Znám hodně lidí, kteří shledávají tento životopis natolik fascinujícím, že ho nemohou odložit – zatímco oni ho přečtou pravděpodobně za pár týdnů, má babička ho psala patnáct let.

Říkám „psala“, ale vždycky jsem myslím věděl, že ho vlastně diktovala, aniž bych o tom znal nějaké další podrobnosti. A pak, když jsme krátce po smrti mé matky vyklízeli v Devonu Greenway, babiččin dům, objevil jsem mezi knihami, scénáři a papíry uloženými v místnosti nad schody zvané faxová starou lepenkovou krabici obsahující zastaralý diktafon Grundig a spoustu pásek, které si má babička a její sekretářka evidentně posílaly tam a zpátky. Nejdřív mě napadlo, že to nebude k ničemu, protože pásky byly asi nejméně padesát nebo šedesát let staré a my nikdy nedokážeme ten přístroj znovu zprovoznit.

Přesto jsem si byl vědom, že se na páskách dochovalo několik málo ukázek hlasu Agathy Christie. Zatím byla známa existence jen minimálního počtu nahrávek jejího hlasu – včetně rozhovoru pro BBC v roce 1955 a nahrávky pro zvukový archiv Imperial War Museum z roku 1974 o jejích zkušenostech z lékárny během první světové války, kde se toho naučila spoustu o jedech, což později využila ve svých knihách. Netvrdím, že rozumím mechanice a že jsem byť jen na okamžik věřil, že tento fascinující materiál ze staré krabice může kdokoli oživit. Naštěstí se toho ujal můj přítel Eurion Brown, génius, co se elektroniky týče, vše si odnesl a vymyslel způsob, jak pásky přehrát a převést. Pár týdnů jsem o něm neslyšel, pak mi jednoho pátečního rána zavolal a řekl: „Myslím, že jsem na to přišel!“ Tak jsem pospíchal do Cowbridge, kde po padesáti nebo šedesáti letech znovu zazněl hlas mé babičky.

Ani nedokážu vyslovit, jaké vzpomínky se mi v tu chvíli vybavily. Babičku jsem měl velmi rád a zvuk jejího hlasu byl téměř děsivý. Měla lehký přízvuk, jako kdyby uprostřed věty s nepatrným povzdechem zakašlala – na to už jsem málem zapomněl, přece jen je to více než třicet let, co zemřela – a tohle všechno mě najednou zaplavilo. Na jedné z pásek bylo náhle slyšet lehké „haf“, jak její pes zaštěkal, a v tu chvíli jako bych byl zpátky ve Wallingfordu.

Přehrál jsem část těch pásek několika lidem, kteří se s Agathou Christie během jejího života setkali, a všichni se shodli na tom, že její životopis oceníte úplně jinak, když ji slyšíte, jak tyto věci říká. Myslím, že hodně lidí bylo ohromeno, když slyšeli nadšení a emoce v jejích slovech. Vlastně jeden z prvních, komu jsem něco přehrál, byl můj syn James, který byl ještě malý, aby si svou prababičku dobře pamatoval. Nepovažuji ho za příliš emotivního člověka, ale prohlásil:  „Panebože, myslím, že si ani neuvědomuješ význam toho, co máme!“

Nyní jsem to pochopil, ale už je to více než rok od doby, kdy vše začalo. Svým způsobem je jedinou tragédií fakt, že babička nemohla schovat všechny pásky. Byla spořivá, a tak předpokládám, že měla určitý počet pásek, a když je její sekretářka přepsala a poslala zpátky, babička je použila znovu – a přemazala tím předchozí kapitoly. To je důvod, proč máme nahrávky jen z poslední čtvrtiny knihy.

I proto jsem velmi potěšen, že obnova těchto pásek nám umožnila znovu vydat babiččin životopis – společně s některými barevnými ilustracemi a fotografiemi, které byly předtím obsaženy jen v prvním vydání – a díky tomu se podělit se širokou veřejností o některé momenty z pásek. CD, které je přiloženo k této knize*, obsahuje výběr citací, na nichž mluví Agatha Christie především o svém životě spisovatelky, což je ironicky pravděpodobně zajímavější pro nás, než to bylo pro ni. Ale poslech její řeči, jak spontánně dává všanc své vzpomínky do tisku, je něco mimořádného, i když k tomu použila jen domácího vybavení a nikdy nebylo záměrem vytvářet archiv profesionálních nahrávek. Navzdory jejímu věku a špatné zvukové kvalitě skutečně doufám, že si poslech jejího hlasu užijete – a jsem si jist, že budete vnímat Vlastní životopis v novém světle. Je to kniha, která, stejně jako řada jiných věcí v životě, věkem jen zraje.

Mathew Prichard

Pwllywrach

prosinec 2009

* Český čtenář má možnost poslechnout si ukázku na webových stránkách www.bux.cz a www.agatha-christie.cz u titulu Agatha Christie: Vlastní životopis. Součástí ukázky je i přepis překladu příslušné pasáže do češtiny (pozn. red.).

ÚVODNÍ SLOVO

ANGLICKÉHO VYDAVATELE

Agatha Christie začala tuto knihu psát v dubnu roku 1950; dokončila ji asi o patnáct let později, když jí bylo pětasedmdesát let. V každé knize, psané tak dlouhou dobu, se nevyhnutelně leccos opakuje či nesouhlasí, a to jsme upravili. Nic podstatného jsme ovšem nevypustili: co do obsahu vychází tato autobiografie tak, jak by si byla sama přála.

Uzavřela ji v pětasedmdesáti letech, protože jak se vyjádřila, „teď je asi ta pravá chvíle skončit. Neboť pokud jde o život, není už co dodat.“ Posledních deset let života jí přineslo několik pozoruhodných úspěchů – film Vražda v Orient-expresu; fenomenální, nepřetržité reprízování divadelní hry Past na myši; po celém světě rok od roku mohutně stoupal prodej jejích knih, ve Spojených státech se dostaly na žebříčku bestsellerů na první místo, jež jim v Anglii a Britském společenství národů právem patřilo už dávno; roku 1971 jí byl udělen Řád Britského impéria. To všechno však byly pouze dodatečné vavříny k úspěchům, jež měla podle svého vlastního mínění už za sebou. V roce 1965 mohla po pravdě napsat: „Jsem spokojena. Udělala jsem, co jsem chtěla.“

Přestože její autobiografie, jak to u autobiografií má být, začíná začátkem a postupuje až do doby, kdy byla dopsána, Agatha Christie se nedala svěrací kazajkou chronologie spoutat příliš těsně. Půvab této knihy spočívá zčásti v tom, kudy se autorka ubírá, kam ji myšlenky zavedou; tu přeruší nit, aby se zamyslela nad nepochopitelnými zvyklostmi služebných či nad tím, jaké útěchy přináší stáří; tu poskočí kupředu, protože ji nějaký povahový rys, který měla jako dítě, živě připomene jejího vnuka. Také se necítí povinována uvádět všechno. Několik málo životních epizod, které snad někomu mohou připadat důležité – její proslulé zmizení například – neuvádí, i když právě v tomto případě zmínky o dočasné ztrátě paměti, zmíněné jinde, podávají klíč k tomu, co se ve skutečnosti přihodilo. Pokud jde o ostatní věci, „zapamatovala jsem si, co jsem si patrně zapamatovat chtěla“, a třebaže svůj rozchod s prvním manželem líčí s jímavou důstojností, co si obvykle chce zapamatovat, jsou veselá a zábavná období její existence. Jen málokdo dokázal mít ze života tak náruživé a všestranné potěšení, a tato kniha je především ódou na radost ze života.

Kdyby byla dávala tuto knihu do tisku sama, nepochybně by byla chtěla poděkovat mnoha těm, kdo jí tuto radost do života vnášeli; především samozřejmě manželu Maxovi a své rodině. Snad nebude nemístné, když jako její vydavatelé poděkujeme my jí. Padesát let do nás ryla, peskovala nás i naplňovala radostí; neústupně trvala na nejvyšší úrovni v každé vydavatelské oblasti, a to bylo vždy podnětné; její dobrá nálada a chuť do života nás pokaždé zahřály u srdce. Že jí psaní působilo velké potěšení, je z těchto stránek patrné; není však už patrný způsob, jakým dovedla toto potěšení přenášet na všechny, jichž se její práce nějak týkala, takže byl požitek její knihy vydávat. Jako autorka i jako člověk zůstane Agatha Christie nesporně jedinečnou osobností.

PŘEDMLUVA

Nimrud, Irák

2. dubna 1950

Nimrud je moderní jméno starobylého města Kelach, hlavního vojenského střediska Asyřanů. Dům naší expedice je postavený z vepřovic. Stojí na východní straně pahorku a je v něm kuchyně, obývací pokoj a jídelna zároveň, malá kancelář, pracovna, kreslírna, velká místnost na zásoby a keramiku a maličká temná komora (všichni spíme ve stanech). Letos však k domu naší expedice přibyla ještě jedna místnost, místnost o přibližně třech čtverečních metrech. Má hliněnou podlahu pokrytou rákosovými rohožemi a několika veselými hrubými koberečky. Na stěně je obrázek od mladého iráckého výtvarníka, dva osli jdoucí přes súk, vše ze směsice zářivě barevných kostiček. Je tu okno mířící na východ, ke Kurdistánu se zasněženými vrcholky hor. Zvenku je na dveřích upevněna čtvercová tabulka, na níž je klínovým písmem vytištěno BAJT AGATHA (Agathin dům).

Tak tohle je můj „dům“ a je tu proto, abych v něm měla úplné soukromí a mohla se vážně věnovat spisovatelské práci. Až vykopávky pokročí, nezbude na to už patrně čas. Bude třeba čistit a opravovat nálezy. Bude se fotografovat, značit, katalogizovat a balit. Ale první týden či deset dní by mělo být celkem volno.

Je pravda, že ledacos brání soustředění. Po střeše nade mnou poskakují arabští dělníci, šťastně pokřikují jeden na druhého a mění polohu vratkých žebříků. Psi štěkají, krocani hudrují. Policistův kůň řinčí řetězem, okno i dveře odmítají zůstat zavřené a střídavě se co chvíli rozlétnou. Sedím u pěkně pevného dřevěného stolu a vedle sebe mám pestře pomalovanou plechovou krabici, s jakými cestují Arabové. Do ní si hodlám ukládat vznikající strojopis.

Měla bych psát detektivku, ale jak už spisovatel přirozeně touží psát cokoli kromě toho, co by měl, dostávám zcela nečekaně chuť napsat svůj vlastní životopis. Touha napsat vlastní životopis, jak jsem slyšela, dříve či později posedne každého. Zčistajasna posedla i mě.

Jak nad tím tak uvažuji, je autobiografie pojem příliš vznešený.

Vyvolává dojem pečlivě promyšlené studie celého života. Znamená pěkně chronologicky uspořádaná jména, data a místa. Po čem toužím já, je prohrábnout se v minulosti a s trochou štěstí nabrat do hrsti neuspořádané vzpomínky.

Připadá mi, že se život skládá ze tří částí: ze strhující a obvykle příjemné přítomnosti, jež se od minuty k minutě s fatální rychlostí řítí vpřed; z budoucnosti, nejasné a nejisté, do níž si člověk může dělat nepočítaně zajímavých plánů, čím divočejších a nepravděpodobnějších, tím lépe, protože stejně nic nedopadne tak, jak předpokládáte, a navíc si můžete užít radosti z plánování; a za třetí z minulosti, ze vzpomínek a skutečností, které jsou člověku základem přítomnosti a které se mu náhle připomenou nějakou vůní, tvarem kopce, dávnou písní – nějakou maličkostí, takže se zvláštní a naprosto nevysvětlitelnou radostí zčistajasna řekne: „Vzpomínám si…“

To je jedna z útěch, které s sebou nese věk, útěcha nesporně velice příjemná – vzpomínat si.

Bohužel se vám často chce nejen vzpomínat, ale také mluvit o tom, nač vzpomínáte. A to, musíte si stále znovu opakovat, ostatní lidi nudí. Proč by je mělo zajímat to, co je koneckonců váš život, ne jejich? Občas vám, pokud jsou mladí, připisují jakousi historickou zajímavost.

„Vy si patrně,“ řekne se zájmem dobře vychovaná dívka, „pamatujete o krymské válce všechno, že?“

Poněkud dotčena odpovídám, že tak úplně stará nejsem. Popírám také účast na povstání v Indii. Ale přiznávám se ke vzpomínkám na búrskou válku – měla bych je mít, můj bratr v ní bojoval.

První vzpomínka, která se mi v mysli vynoří, je jasný obrázek, jak v den trhu jdu s maminkou ulicemi Dinardu. Chlapec s velkým naloženým košíkem do mě bezohledně strčí, odře mi ruku a málem mě porazí. Bolí to. Začnu brečet. Je mi asi tak sedm let.

Maminka, jež má ráda, když se na veřejnosti chová člověk stoicky, mi to vytkne.

„Vzpomeň si,“ říká, „na naše statečné vojáky v jižní Africe.“

Odpovídám jí řevem: „Já nechci být statečný voják. Já chci být zbabělec!“

Co rozhoduje o tom, jaké vzpomínky si vybavujeme? Život je, jako když sedíme v biografu. Blik! Jsem tu jako dítě, když o narozeninách pojídám větrníčky. Blik! Uplynuly dva roky a sedím na babiččině klíně, ta mi s vážností svazuje nohy a ruce jako před pečením kuřátku, které právě poslali od pana Whiteleyho, a jsem skoro hysterická, jak ta legrace dopadne.

Pouhé okamžiky – a mezi nimi dlouhé prázdné prostory měsíců nebo dokonce let. Kde byl člověk mezitím? Vysvětluje to Peer Gyntovu otázku: „Kde jsem byl jen svůj, celý, pravdivý člověk?“

Celého člověka nepoznáme nikdy, i když občas, v kratičkých záblescích, pochopíme, jaký doopravdy je. Osobně si myslím, že vzpomínky člověka zachycují ty okamžiky, které, jakkoli se mohou zdát bezvýznamné, přece reprezentují jeho nitro a jeho samého v té nejopravdovější podobě.

Jsem dneska táž osoba jako ono vážné děvčátko s lokýnkami na vlasech světlých jako len. Schránka, v níž dlí duch člověka, roste, rozvíjejí se v ní pudy a sklony a city a intelektuální schopnosti, ale já, opravdová Agatha, jsem pořád táž. Neznám celou Agathu. Celou Agathu, jsem přesvědčena, zná jenom Bůh.

Jsme tu tedy všechny, malá Agatha Millerová a velká Agatha Millerová a Agatha Christie a Agatha Mallowanová na své pouti – kam? To člověk neví – díky tomu je život samozřejmě vzrušující. Život mi vždycky připadal vzrušující a připadá mi vzrušující pořád.

Protože z něho člověk zná tak málo – jen svou vlastní nepatrnou část –, je jako herec, který má pronést několik málo replik v prvním jednání. Má part jen se svými replikami, a to je všechno, co zná. Hru nečetl. Proč taky? Má jen říci: „Telefon má poruchu, milostpaní,“ a pak ustoupit do příšeří.

Ale až se v den představení zvedne opona, uslyší hru celou, bude na místě, aby se zařadil mezi ostatní, a zvedne svůj telefon.

Být součástí něčeho, co ani v nejmenším nechápeme, je podle mne jedna z nejúchvatnějších stránek života.

Mám život ráda. Občas jsem byla k zešílení zoufalá, hluboce nešťastná, utýraná starostmi, ale přes to přese všechno jsem pořád naprosto pevně přesvědčena, že už jenom být naživu je úžasné.

Takže co mám v úmyslu, je oddat se radostem vzpomínání – nespěchat na sebe – a tu a tam napsat pár stránek. Je to úkol, který bude pravděpodobně trvat léta. Ale proč tomu říkám úkol? Je to potěšení. Kdysi jsem viděla jeden starý čínský svitek, který se mi nesmírně líbil. Znázorňoval starce, jak si hoví pod stromem a pohrává si s provázkem. Jmenovalo se to „Starý člověk, který si užívá zahálky“. Nikdy jsem na něj nezapomněla.

Když jsem se tedy rozhodla, že si budu užívat, měla bych asi začít. A třebaže si nedělám naděje, že dokážu zachovat chronologickou kontinuitu, mohu se pokusit alespoň začít od začátku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD

ÚVODNÍ SLOVO ANGLICKÉHO VYDAVATELE

PŘEDMLUVA