Luca Di Fulvio

LA GANG DEI SOGNI

Copyright © 2008 by Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2015, 2020  by Marta Bárová

ISBN  978-80-249-4122-6

Svému osudu.

Přinesl mi Carlu,

bez které bych nikdy

nemohl psát o lásce.

Odpovědnost začíná ve snech.

W. B. Yeats, Responsibilities

Holčičko, říkají jim Diamond Dogs.

David Bowie, Diamond Dogs

PROLOG

1

Aspromonte, 1906-1907

Jak roste, sledovali zpočátku dva. Matka a pán. Ona s obavami, on s línou touhou. Jenže dřív než dospěla v ženu, se matka postarala, aby se na ni dívat přestal.

Když bylo dceři dvanáct, uvařila silný makový odvar, jak se to naučila od stařenek. Dala jej vypít své holčičce, a když viděla, že se omámená začíná potácet, hodila si ji na záda, přešla prašnou cestu, která vedla kolem jejich chalupy – uprostřed polností patřících statkáři –, a zamířila k vyschlému řečišti, kde stál starý, ztrouchnivělý dub. Ulomila velkou větev, roztrhla dceři šaty, praštila ji do čela ostrým kamenem – věděla, že rána bude dost krvácet –, uložila ji ve zkroucené poloze na dno řečiště – jako by spadla z mrtvého stromu a skutálela se dolů – a nechala ji tam, zakrytou zlomenou větví. Vrátila se domů, dala vařit cibulovou polévku se sádlem a počkala, až se muži vrátí z pole. Pak řekla jednomu ze svých synů, aby šel hledat Cettu, její holčičku.

Tvrdila, že ji viděla, jak si jde hrát k uschlému dubu, a začala si na dceru stěžovat manželovi. Bručela, že ta holka je hotové prokletí, ani na chvilku nepostojí, šijí s ní všichni čerti a je tak roztěkaná, že jí nemůže svěřit žádný úkol, protože v půli cesty zapomene, co má udělat, a doma jí s ničím nepomůže. Manžel se na ni obořil, okřikl ji, aby zmlkla, a šel si ven zakouřit. A tak – syn mezitím přeběhl cestu a zamířil k řečišti a uschlému dubu – se vrátila do kuchyně a zamíchala cibulovou polévku. Srdce jí přitom bušilo jak o závod.

Při čekání zaslechla statkářovo auto, které jako každý večer projelo kolem jejich chalupy a dvakrát zatroubilo. Jak pán tvrdil, to se moc líbí děvčatům. Opravdu, Cetta se pokaždé, ač jí matka už před rokem zakázala vycházet z domu a zdravit ho, přilákaná tím zvukem přitočila k oknu v podloubí a nakukovala ven. A matka slýchala jeho smích, který se ztrácel v prachu zvířeném autem. Protože Cetta – jak tvrdili všichni a pán až příliš často – byla opravdu hezká holčička, z níž určitě vyroste hotová krasavice.

Když zaslechla, že se syn, kterého poslala Cettu hledat, s křikem vrací, dál míchala polévku. Ale dech se jí zadrhl v hrdle. Slyšela, jak chlapec mluví s otcem. Manželovy těžké kroky, když scházel tři dřevěné schody, černé jako uhlí. Po několika minutách zaslechla, jak muž volá nahlas dceru i ji. Teprve tehdy nechala polévku být a vyběhla ven.

Manžel nesl v náruči malou Cettu, s obličejem od krve a roztrhanými šaty. V mozolnatých rukách starého otce připomínala hadrovou panenku.

„Poslouchej, Cetto,“ oslovila nazítří dceru, když všichni ostatní odešli na pole.„Co nevidět budeš dospělá a můžeš rozumět tomu, co ti říkám, stejně jako pochopit, když se mi podíváš do očí, že jsem schopná udělat to, co se ti chystám povědět. Jestli se do puntíku nebudeš řídit mými příkazy, vlastníma rukama tě uškrtím.“ Vzala provaz a přivázala jí ho k levému rameni. „Vstaň!“ poručila a napjala provaz k podbřišku, až se dcera musela nahrbit, a připevnila jí ho k levému stehnu. „Bude to tajemství mezi námi dvěma.“ Ze zásuvky vytáhla volné šaty s vybledlými kytičkami, které ušila ze zbytku látky, a navlékla jí je. Dokonale provaz zakryly. Právě s tím úmyslem je matka ušila. „Budeš tvrdit, že ses při pádu zmrzačila. Všem, i svým bratrům. Ten provaz budeš nosit měsíc, aby sis zvykla, potom ti ho sundám, ale budeš dál chodit, jako bys ho ještě měla. Když mě neposlechneš, tak ti ho znovu uvážu, a jestli zkusíš chodit vzpřímeně, tak tě vlastnoručně sprovodím ze světa. Když bude navečer kolem nás projíždět pán ve svém krásném autě a troubit, poběžíš ho pozdravit. Vlastně budeš čekat venku, aby tě dobře viděl. Rozumělas?“

Dívenka přikývla.

Matka vzala její obličej do mozolnatých, vrásčitých rukou a zadívala se na ni s láskou a zoufalým odhodláním. „Tobě neporoste parchant v břiše.“

Než přišel podzim, přestal pán troubit, když projížděl kolem, smířený s představou, že Cetta je beznadějně postižená. Počátkem zimy dokonce začal jezdit jinudy.

Když se blížilo léto, matka dceři řekla, že se může začít uzdravovat. Pomalu, aby to nevzbudilo podezření. Cettě bylo třináct a dost vyspěla. Jenže ten rok, který strávila jako mrzák, ji přece jen poznamenal. Už nikdy potom, ani jako dospělá, nedokázala chodit úplně vzpřímeně. Naučila se svůj nedostatek skrývat, ale nikdy se pořádně nenarovnala. Levé ňadro měla o něco menší než pravé, levé rameno pokleslejší, levé stehno zavalitější. A noha, která po celý rok táhla dolů rameno, ztuhla nebo se v ní zkrátily šlachy, takže to vypadalo, že Cetta trochu kulhá.

2

Aspromonte, 1907-1908

Poté, co jí matka řekla, že se může začít uzdravovat z předstírané nemoci, se Cetta pokoušela narovnat. Ale levá noha se občas zadrhla a přestala ji poslouchat. Aby ji opět rozchodila, nezbývalo Cettě nic jiného než znovu sklonit rameno, které pokleslo pod napnutým matčiným provazem. Až v této nepřirozené poloze jako by si noha vzpomněla na svou funkci a Cetta už ji nevláčela za sebou.

Toho dne sklízela na poli obilí. Kousek od ní – někdo víc vpředu, jiný vzadu – pracovali matka, otec i bratři, všichni černovlasí. A také nevlastní bratr, téměř blonďák, syn matky a statkáře. Chlapec, kterému rodiče nikdy nedali jméno. Doma mu všichni říkali jen jiný. „Tobě v břiše neporoste parchant,“ opakovala jí matka po celý rok. Napůl ji zmrzačila, jen aby si na ni pán přestal brousit zuby. A opravdu, začal kroužit jinde.

Cetta byla zpocená. A unavená. Na sobě měla plátěné šaty s kšandami a dlouhou sukní. Levá noha se jí bořila do neúrodné, sluncem rozpálené půdy. Když zahlédla statkáře, jak ukazuje své polnosti skupince přátel, nijak si tím nelámala hlavu. Cítila se v bezpečí. Pán při chůzi rozhazoval rukama, možná líčí, kolik nádeníků pro něho pracuje, pomyslela si. Zastavila se, ruku v bok, a prohlížela si je. Byla s ním jeho třetí manželka, na hlavě slaměný klobouk a na sobě blankytné šaty takové barvy, jakou Cetta nikdy nespatřila ani na obloze. A další dvě ženy, patrně ženy mužů, kteří klábosili s pánem. Jedna byla mladá a půvabná, druhá tělnatá a její věk se nedal odhadnout. Muži se od sebe lišili stejně jako jejich polovičky. Jeden mladý a hubený, vysoký a slabý, jako stéblo pšenice sklánějící se pod tíhou zralého klasu, druhý středního věku, s obrovským knírem, staromódními licousy a vlasy barvy slámy. Měl široká ramena a mohutný, impozantní hrudník bývalého boxera. Opíral se o hůl. Pod pravým kolenem začínal další kus dřeva. Protéza.

„Pracuj, kulhavko!“ vykřikl statkář, když si všiml, že je Cetta pozoruje, nato se obrátil k oběma mužům a společně se zasmáli.

Cetta se nahrbila a pokračovala v chůzi po své řádce. Za sebou vláčela nohu, která jí vypověděla poslušnost. Po pár krocích se znovu otočila k pánovi a všimla si, že muž s dřevěnou nohou se zastavil stranou a sleduje ji.

Po chvíli se ocitla tak blízko skupince, že mohla zaslechnout, o čem si povídají. I ona – na rozdíl od nich však věděla, o co se jedná – slyšela rytmické nárazy, které vzbudily jejich pozornost. Koutkem oka zahlédla, jak muži poodhrnuli posečené obilí a se smíchem pochopili, co ten zvláštní zvuk vyvolává. Ženy, které se také přiblížily, předstíraly rozpaky, rukama v rukavicích z bílé krajky zdusily škodolibý smích, poté se všichni měli k odchodu, protože byl skoro čas oběda.

Na poli zůstal jen muž s protézou. Zíral na dvě želvy, které se pářily, vrásčité krky natažené dopředu. Narážely do sebe krunýři a vydávaly ono rytmické ťukání. Muž je sledoval, nato se zadíval na Cettu a její pajdavou nohu. Potom mu pohled sklouzl na vlastní dřevěnou. Cetta si všimla, že má na vestě zavěšenou králičí pacičku.

Znenadání k ní přiskočil, povalil ji na zem, vyhrnul sukni a roztrhl kalhotky. S vidinou, že jeho dřevěná noha bude narážet na dívčinu zmrzačenou – zatímco tělnatá dáma volala svého muže, protože měla naspěch a myslela jen na jídlo, a Cettina matka, otec, snědí bratři a také jiný, ten nejsvětlejší, pokračovali v práci pár kroků od pářících se želv – se jí zmocnil, rychle a zběsile, a ukázal jí, co dělají muž a žena, když chtějí napodobit zvířata.

Poté, co jí matka řekla, aby se začala uzdravovat, pomalu, aby nevzbudila pozornost, se Cetta musela smířit s následky, jež na ní zanechal rok, který strávila jako mrzák. A když po spáření želv, v necelých čtrnácti letech, zjistila, že je těhotná, i břicho se jí vzdouvalo víc vlevo, jako by viselo k té zbytečně pokřivené straně.

Chlapeček se narodil s neobyčejně plavými vlásky. Dal by se pokládat za potomka Normanů, kdyby nebylo těch očí, černých jako smola, hlubokých a zasněných, o jakých se žádnému blonďákovi ani nezdá.

„On bude mít jméno,“ oznámila Cetta otci, matce, snědým bratrům i tomu, jemuž říkali jiný.

A jelikož jí plavými vlásky připomínal Jezulátko z jesliček, dala mu jméno Natale.

3

Aspromonte, 1908

„Jen co ho odstavím, odjedu do Ameriky,“ oznámila Cetta matce, zatímco kojila syna.

„A co tam budeš dělat?“ zabručela, aniž zvedla oči od šití. Cetta neodpověděla.

„Patříš pánovi a na pole.“

„Nejsem jeho otrokyně,“ namítla Cetta. Matka odložila šití a vstala. Podívala se na dceru kojící dalšího parchanta v rodině. Potřásla hlavou.

„Patříš pánovi a na pole,“ opakovala a šla pryč.

Cetta sklopila zrak k synáčkovi. Snědé ňadro s ještě tmavší bradavkou až křiklavě kontrastovalo s jeho světlými vlásky. Nazlobeně ho odtrhla od prsu. Drobná kapička mléka sklouzla na zem. Položila děcko do rozvrzané kolébky, v níž vyrostla ona, její bratři i jiný. Natale se rozplakal. Cetta na něho upřela tvrdý pohled. „Ještě se oba hodně nabrečíme.“ Pak vyšla ven a připojila se k matce.

Neapolský přístav, 1909

V přístavu se tlačily davy chudáků. A pár lepších lidí. Ale jen ti, kteří tudy měli cestu. Panstvo se dopravovalo jinou lodí, ne touhle. Cetta je pozorovala přes špinavé okénko se zrezivělým rámem. Většina z těch otrhanců zůstane na souši, nikam neodjede. Počkají na další příležitost, znovu se pokusí dostat na palubu, zastaví své chudičké věci v naději, že si koupí lístek do Ameriky, a při čekání na vyplutí své skromné bohatství utratí. A nikdy neopustí rodnou zemi.

Ale Cetta odjede, ano.

Soustředila se jen na to, když se dívala ze špinavého okénka, zatímco za ní se malý Natale, teď půlroční, neklidně vrtěl v proutěném koši s vlněnou přikrývkou plnou chlupů, který ta elegantní paní, jíž ho Cetta ukradla, používala pro pohodlí svého psíka. Jen na dlouhou cestu po moři myslela, zatímco jí po stehnech stékala studená, lepkavá tekutina, jako když ji znásilnil muž s dřevěnou nohou. Jen na Ameriku, zatímco si kapitán spokojeně zapínal kalhoty, sliboval jí, že se k ní po obědě vrátí s kusem chleba a trochou vody, a se smíchem jí říkal, že si pěkně užijí, oni dva. Až když slyšela, jak zvenčí zamyká železná vrátka, vzdálila se od okna, utřela si stehna slámou, která pokrývala podlahu přídě, a poškrábala si je. Zvedla Natala, vytáhla ňadro, ještě rudé od kapitánových dlaní, a nabídla bradavku synkovi, kterého vzala s sebou. Zatímco děcko usínalo v koši, jenž páchl po psu, schoulila se v temném koutě. Po tvářích jí stékaly horké slzy. Jsou slané jako moře, které mě dělí od Ameriky.Tak chutná oceán, pomyslela si. Olízla je a snažila se usmát. Když siréna začala do přístavního vzduchu šířit své dýchavičné zvuky na znamení, že loď odplouvá, ukolébala se do spánku vyprávěním pohádky o patnáctileté dívce, která utekla z domova, sama, jen s nemanželským synkem, a vydala se do říše Víl.

Ellis Island, 1909

Cetta stála v řadě s ostatními přistěhovalci. Vyčerpaná plavbou a kapitánovými sexuálními choutkami sledovala lékaře Federálního imigračního úřadu, jak otevírá oči a ústa nešťastníkům, jako to její otec dělal s mezky a ovcemi. Některým psal vzadu na oblečení křídou písmena. Ty odváděli pryč, do pavilonu, kde na ně čekala další vyšetření. Ostatní postupovali k pultům celníků. Cetta se dívala na policisty, kteří sledovali úředníky razítkující doklady. Viděla zoufalství v očích těch, které po plavbě plné utrpení čekalo odmítnutí. Ale jako by tam s nimi vůbec nebyla.

Všichni ostatní zahlédli pevninu, když se k ní blížili. Ona ne, byla stále zavřená na přídi. Měla strach, že Natale zemře. V okamžicích největší slabosti a únavy si uvědomila, že ani neví, zda by ji to mrzelo. Teď si ho tiskla k hrudi a snažila se, aby jí to stvoření, které nemohlo vytušit její myšlenky, odpustilo. Ona si jich byla vědoma a styděla se za ně.

Před vyloděním jí kapitán řekl, že se ji pokusí dostat přes kontroly. Jakmile se ocitla na pevnině, ve velkém sále, kde se tísnili všichni přistěhovalci, pokynul hlavou směrem k drobnému mužíčkovi připomínajícímu potkana, který stál za dřevěnými zátarasy ohraničujícími svobodnou zónu. Ameriku. Měl dlouhé, špičaté nehty a sametový, nápadný oblek. Dlouho si Cettu i malého Natala prohlížel. Zdálo se jí, že se na ně dívá odlišným pohledem. Jako by oni dva nebyli stejní.

Potkan mrkl na kapitána a položil si ruku na hruď. Kapitán vzal Natala, čímž Cettu zaskočil, a chytil ji za ňadro, aby bylo dobře vidět. Vrhla se na něho a syna mu vytrhla, pak zahanbeně sklopila zrak. Předtím zahlédla, že se potkan směje a přikyvuje. Když zvedla oči, mužík se přitočil k jednomu z imigračních úředníků, něco mu pošeptal, strčil mu nějaké peníze a ukázal na ni.

Kapitán ji poplácal po zadnici. „Teď jsi v ještě lepších rukách, než mám já.“ Zasmál se a odešel.

Aniž si to pořádně uvědomila, cítila se ztracená, když ho viděla odcházet. Jako by si člověk mohl ten hnus oblíbit. Jako by byl lepší než nicota, která se před ní otevírala. Možná neměla utéct z domova a odjet do Ameriky.

Když se řada nepatrně pohnula kupředu, Cetta se znovu zadívala na imigračního úředníka a všimla si, že jí pokynul, aby přišla blíž. Vedle něj už nestál potkan, nýbrž jiný muž. Vysoký člověk s hustým obočím ve tvídovém saku, které ho na širokých ramenech škrtilo. Bylo mu kolem padesátky a dlouhý pramen vlasů, začínající na jedné straně lebky a končící na opačné, zakrýval tu část, kde měl pleš. Vypadalo to směšně. Ale zároveň z něj vyzařuje síla, která nahání strach, blesklo Cettě hlavou.

Muž a celní úředník na ni promluvili. Nerozuměla jim. A čím se tvářila nechápavěji, tím hlasitěji opakovali svá slova, jako by byla hluchá, a ne proto, že se vyjadřují v neznámém jazyce. Jako by síla zvuku mohla přeložit tu nesrozumitelnou řeč.

Během jednostranné diskuse se k nim připojil potkan. I on promluvil nahlas. Gestikuloval. Hubené ruce s dlouhými nehty se míhaly ve vzduchu jako břitvy. Na malíčku se mu zablýskl prsten. Velký muž ho chytil za límec a zaječel ještě silněji. Poté ho pustil, podíval se na úředníka a zašeptal mu něco, co vypadalo jako horší výhružka, než jakou počastoval potkana. Úředník zbledl a otočil se ke skrčkovi. Zčistajasna mu také začal lát. Mužík se otočil na podpatku a zmizel.

Ti dva znovu na Cettu promluvili tou nesrozumitelnou hatmatilkou. Nato kývli na malého poďobaného mládence, působícího energickým, optimistickým dojmem, který čekal v rohu za úředníky, aby tlumočil řeči těch dvou národů, které dělil oceán.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Cetty s otevřeným, přátelským úsměvem. Díky němu se poprvé od chvíle, kdy vystoupila na pevninu, necítila tak osamělá.

„Cetta Luminita.“

Úředník jí zjevně nerozuměl.

A tak to mladík napsal do formuláře imigračního úřadu místo něho. Znovu se na Cettu usmál, podíval se na dítě, které držela v náruči, a pohladil je. „A tvůj syn se jmenuje jak?“

„Natale.“

„Natale,“ opakoval úředníkovi, který opět nerozuměl. „Christmas,“ přeložil mladík.

Muž spokojeně přikývl a napsal Christmas Luminita.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

1

2

3