Přeložila:

VĚNCESLAVA LEXOVÁ

Bertrice Small: Nepokořená

Vydání druhé

Copyright © 1982 by Bertrice Small

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Random House, LLC

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1880. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Unconquered vydaného nakladatelstvím

Ballantine Books, a division of Random House, LLC, New York v roce 1982

Český překlad © 2001, 2014 Věnceslava Lexová

Korektor Oldřich Šetrný

Ilustrace na přebalu © 2014 Jon Paul

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-971-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-972-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Bertrice Small

Nepokořená

Ukážka z elektronickej knihy

Všem těm,

pro něž existuje

pouze jediná láska...

Část I

WYNDSONG

1811

Kapitola 1

„Uvědomujete si,“ řekl zvolna lord Palmerston, „že to, co vy  a já děláme, mohou obě naše vlády považovat za zradu? Mě, jak víte, v jistém smyslu mají za individualistu, zvyklého jednat na vlastní pěst, který dává přednost přímému jednání před vším tím řečněním, jaké probíhá na půdě parlamentu a v kabinetu Jeho Veličenstva.“ Na okamžik se odmlčel a pozoroval temně rudý klaret ve své sklence.

Venku za okny narušoval půlnoční ticho slabý hvizd zdvihajícího se větru, který přinášel od pobřeží cáry mlhy. „Přesto,“ pokračoval Henry Temple, lord Palmerston, „jsem přesvědčený, kapitáne Dunhame, stejně jako ti, jejichž zájmy reprezentujete, že naším skutečným nepřítelem v téhle situaci je Napoleon, nikoli vy nebo já. Napoleona je třeba zničit!“

Jared Dunham se otočil od okna a kráčel zpátky ke krbu. Byl to vysoký, štíhlý, tmavovlasý mladý muž. Svou postavou podstatně převyšoval svého společníka, a to Henrymu Templeovi nechybělo moc do sto devadesáti centimetrů. Jared měl zvláštní, temně zelené oči a těžká víčka vyvolávající dojem, že jsou stále přivřená, protože je dolů stlačují husté, tmavé řasy. Jeho dlouhý, štíhlý nos a úzké rty dodávaly mužovu obličeji zdání sardonického pobavení. Měl velké, elegantní ruce s pečlivě udržovanými zakulacenými nehty. Byly to silné ruce.

Jared se teď posadil na jednu ze dvou polstrovaných židlí s opěradlem stojících před vesele plápolajícím ohněm a naklonil se k lordu Palmerstonovi, britskému ministru války. „A jestli se vám podaří úspěšně zaútočit na svého nepřítele zepředu, mylorde, nebudete chtít mít dalšího nepřítele za zády. Mám pravdu?“

„Absolutní!“ konstatoval naprosto otevřeně lord Palmerston.

Chladný úsměv nepatrně zkřivil koutky Američanových úst, aniž dosáhl k jeho lahvově zeleným očím. „Žasnu nad vaší poctivostí, sire!“

„Vzájemně se potřebujeme, kapitáne,“ dostal upřímnou odpověď. „I když je vaše země už dvacet let nezávislá na Anglii, své kořeny nemůžete zapřít. Přebíráte anglická jména, styl nábytku i oblékání, vaše vláda se jako vejce vejci podobá naší, samozřejmě bez krále Jiřího. Nemůžete popřít svazky, které nás spojují. I vy, dostalo-li se mi správných informací, máte jednoho dne zdědit nějakou anglickou půdu a titul.“

„Na své dědictví si ještě nějakou dobu počkám, mylorde. Můj bratranec, Thomas Dunham, osmý lord z Wyndsong Islandu, se těší výbornému zdraví, Bůh buď pochválen! Za těchto okolností netoužím zaujmout jeho místo.“ Po kratičké odmlce pokračoval: „Amerika musí získat odbytiště pro své zboží a Anglie nám ten trh skýtá, stejně jako nezbytné i přepychové věci, které naše společnost požaduje.

Už jsme se zbavili Francouzů koupí obrovského území Louisiany, ale tímhle činem jsme my, obyvatelé Nové Anglie, připustili, že nad námi nabyla početní převahu skupina mladých horkokrevných nadšenců, kteří si vymýšlejí přehnané historky, jak jsme v šestasedmdesátém Angličanům nařezali, a proto teď dychtí po boji.

Já jako obchodník válku neschvaluji. Jistě, proražením blokády bych mohl vydělat značnou sumu peněz, ale nakonec by obě strany tratily, protože bychom nesehnali tolik lodí, aby se po proražení blokády uspokojily požadavky obou stran. Právě teď v Savannah a Charlestonu plesniví v docích bavlna, kterou naše továrny zoufale potřebují. Tkalci pracují pouze tři dny v týdnu a nezaměstnaní se bouří. Situace v obou našich zemích je hrozivá.“

Henry Temple souhlasně přikývl, ale Jared Dunham ještě neskončil.

„Ano, lorde Palmerstone,“ pokračoval, „Amerika a Anglie se vzájemně moc potřebují, a ti z nás, kdo to vidí jasně, vám pomohou – tajně – zničit našeho společného nepřítele, Bonaparta! Nechceme v naší vládě žádné cizince, a vy, Angličané, nejste v tuhle chvíli schopní vést válku na dvou kontinentech.

Ale pan John Quincy Adams mě žádal, abych vám oznámil, že vaše vládní nařízení, zakazující Americe obchodovat s jinými zeměmi až do chvíle, kdy se poprvé vylodíme v Anglii nebo v jiném britském přístavu, musí být zrušeno. Považuji to za neuvěřitelnou drzost! Jsme svobodný národ, pane!“

Henry Temple, lord Palmerston, si povzdechl. Nařízení anglického parlamentu považoval za mimořádně svévolný a zoufalý krok. „Dělám, co mohu,“ odpověděl, „ale i my máme pár horkých hlav v Dolní i Horní sněmovně. Většina z nich nikdy nedržela v rukou meč nebo pistoli ani se nezúčastnila žádné bitvy, ale všichni jsou informovanější než vy nebo já. Stále považují vaše vítězství nad námi za nestoudné koloniální štěstí. Dokud se nám tyto pány nepodaří přesvědčit, že osudy obou našich národů jsou spolu spjaty, budu se i já muset vydat po pěkně svízelné cestě.“

Američan přikývl. „Za pár dní odjíždím do Pruska a potom do Sankt Petersburgu. Ani Bedřich Vilém, ani car Alexander nejsou Napoleonovými nadšenými spojenci. Uvidím, jestli má zpráva o možné anglo-americké spolupráci dokáže tyhle aliance ještě víc podrýt. Ten Korsičan je ale stejně hoden obdivu. Nahnal celou Evropu div ne do jednoho chumlu.“

„Ano, šíp zacílil na srdce Anglie,“ odpověděl lord Palmerston se sžíravou nenávistí v hlase. „Jestli nás přemůže, Yankee, tak se brzy dostane přes moře a půjde po vás.“

Jared Dunham se zasmál, ale byl to spíš trpký než veselý smích. „Vím lépe než vy, sire, že Napoleon nám prodal svá území v Louisianě z toho důvodu, že zoufale potřeboval zlato, které mu Amerika zaplatila, aby si mohl udržet své pluky. Nemohl si ani dovolit držet tak rozlehlé území obydlené většinou anglicky mluvícími Američany a divokými rudými indiány. Dokonce i francouzsky mluvící kreolové z New Orleansu mají v sobě víc amerického než francouzského. Jsou to konečně příbuzní Ancient Regime, předrevoluční francouzské monarchie, smetení revolucí, která pomohla Napoleonovi k moci. Kdyby si císař myslel, že by mohl mít obojí, americké zlato i americké území, určitě by to vzal. Ale nemůže, a tak by udělal dobře, kdyby měl na paměti výsledek americké války s Anglií.“

„Zatraceně, vy ale umíte klepnout hřebíček na hlavičku, pane! Žádné okolky!“

„Vysloveně americká vlastnost, mylorde.“

„Na mou věru, Yankee, líbíte se mi!“ prohodil lord Palmerston. „Mám dojem, že se celkem dobře shodneme. Na kolonistu si vedete docela obstojně,“ se smíchem se předklonil a z karafy u svého lokte doplnil hostovu sklenku. „Musím vám poblahopřát k vašemu zvolení k Whitovi. Tohle je poprvé, co se tak stalo. Nejen Američan, ale navíc někdo, kdo si na živobytí sám vydělává! Světe, zboř se!“

Jared přijal jeho slova s úsměvem. Líbil se mu Palmerstonův smysl pro humor. „Pochopil jsem, že patřím k těm několika málo Američanům, jimž bylo kdy dovoleno vstoupit do toho posvátného háje.“

Palmerston se rozesmál. „Je to tak, Yankee, ale jistě si uvědomujete, že od skutečného gentlemana se očekává, že právě odtamtud plyne jeho bohatství. Bez ohledu na to, že spousta našich gentlemanů je silně zadlužená a má hodně hluboko do kapsy, tito pánové si přesto nepošpiní ruce prací. Musíte mít mocné přátele, Yankee.“

„Tam, kde teď jsem, jste mě dostal vy, mylorde, tak se spolu nepřeme; a mimochodem, jmenuju se Jared, nikoli Yankee.“

„A já jsem Henry, Jarede. Má-li být naše poslání úspěšné, musíte se tady v Londýně dát dohromady s patřičnými lidmi. Vypadalo by opravdu podivně, kdyby nás viděli spolu bez nějaké očividné, neškodné spojitosti. Váš bratranec, sir Richard z Dunham Hallu, posloužil jako vhodný výchozí bod, a navíc je tu vaše eventuální dědictví po současném majiteli z Wyndsong Manoru.“

„A v neposlední řadě,“ poznamenal uštěpačně Jared, „má nabitá peněženka.“

„Kterou nepouštějí ze zřetele maminky všech debutantek téhle sezony,“ zakuckal se lord Palmerston.

„Dobrý Bože, ne! Obávám se, že bych pro všechny ty mamá byl velkým zklamáním, Henry. Na to, abych se už usadil, si příliš cením svého mládeneckého života. Příjemné rozptýlení, prosím, ale manželka? Ne, díky!“

„Doneslo se mi, že váš bratranec, lord Thomas, nedávno přijel z Ameriky se svou ženou a dvěma dcerami. Už jste je navštívil? Jedna z jeho dcer je prý naprosto dokonalá a muži z vysoké společnosti už na ni skládají básně.“

„Znám jen Thomase Dunhama,“ odpověděl Jared. „Na ostrově Wyndsong Manor jsem nikdy nebyl ani jsem se nesetkal s jeho rodinou. Je mi známo, že má dvě dcery – dvojčata, ale nic o nich nevím, a v tuhle chvíli na chichotavé debutantky zrovna nemám čas ani náladu.“ Vyprázdnil svou sklenku a okamžitě změnil téma. „Mám na Baltu k dispozici dříví na stavbu stěžňů. Předpokládám, že by Anglie mohla nějaké použít.“

„Bože, ano! Napoleon může mít v tuhle chvíli nad námi převahu na pevnině, ale Anglie si dosud udržuje vládu na moři. Bohužel jediné kvalitní dřevo na stěžně pochází z baltské oblasti.“

„Uvidím, co se dá dělat, Henry.“

„Vrátíte se pak do Anglie?“

„Ne. Z Ruska odjedu rovnou domů. Upřímně řečeno, očekává se ode mě i viditelné vlastenectví, a proto jakmile se dostanu domů, musím vyplout na hlídku se svým baltimorským kliprem. Převezmu americké námořníky z anglických lodí.“

„Vážně to uděláte?“ protáhl lord Palmerston.

„Ano,“ zasmál se Jared Dunham. „Někdy si říkám, jestli se celý svět nezbláznil, Henry. Tady pracuju jako tajný agent pro svou vládu ve spolupráci s vaší vládou, a pak, až splním tohle své poslání v Evropě, pospíším domů, abych bojoval s britským námořnictvem. Nezdá se vám to trochu šílené?“

Henry Temple se ke svému americkému hostu připojil s upřímným smíchem. „Určitě máte jednoznačnější názor než já, Jarede. Je to všechno šílené, díky Napoleonovi a jeho neuhasitelné touze stát se vládcem světa. Jakmile ho porazíme, znovu bude mezi námi všechno v pořádku. Jen počkejte a uvidíte, můj americký příteli. Počkejte a uvidíte!“

Oba muži se vzápětí rozloučili. Lord Palmerston jako první vyklouzl ze soukromé místnosti ve Whitově klubu, kde se setkali, a Jared Dunham vyšel pár minut nato.

Cestou ve svém kočáře Jared na sametovém sedadle sáhl po ploché etuji od klenotníka, kterou tam začátkem večera odložil. Byl v ní přepychový diamantový náhrdelník jako dárek na rozloučenou s Gillian. Uvědomoval si, že nebude spokojená, protože očekává mnohem víc než nějaký náhrdelník. Chtěla něco, co jí nemohl dát.

Gillian očekávala, že až ovdoví, vyjeví jí okamžitě své úmysly, ale on se nemínil oženit – aspoň ne teď, a už vůbec ne s Gillian. Gillian Abbottová spala s polovinou elegantních i méně elegantních frajerů v Londýně a předpokládala, že on tohle neví. Dneska naposled vychutná projevy její přízně, předá jí dárek a po vysvětlení, že se musí vrátit do Ameriky, se s ní rozloučí. Ten diamantový náhrdelník by ji měl uklidnit. Nedělal si sebemenší iluze o tom, proč si ho Gillian Abbottová chce vzít. Jared Dunham byl bohatý muž.

Asi by se jím nikdy nestal, nebýt prozíravosti jeho babičky z matčiny strany. Sarah Lightbodyová milovala všechna svá vnoučata, ale objektivně si musela přiznat, že pouze jedno z nich – Jared – její bohatství potřebuje.

Její dcera Elizabeth měla tři děti, a ač ona milovala všechny stejnou láskou, její nepříjemný manžel John Dunham – podle Sarah pobožný licoměrník – si vždycky zasedl jen na mladšího syna Jareda.

Zpočátku Sarah Lightbodyová nechápala důvody zeťova jednání, které hraničilo s krutostí. Jared byl hezký hoch. Po pravdě řečeno se on a jeho starší bratr Jonathan podobali jako vejce vejci. Jared byl slušně vychovaný a velice inteligentní, ale když ti dva chlapci něco provedli, vždycky to odnesl jen Jared a Jonathan vyklouzl pouze s napomenutím. Jared slízl kritiku přesně za to, zač Jonathan dostal pochvalu. A pak jednoho dne Sarah náhle všechno došlo. Dunhamovým dědicem mohl být pouze jeden z chlapců, a John si představoval, že když se mu podaří nějak zlomit Jaredovu osobnost, zajistí tím dědictví a postavení Jonathanovi. Až později Jonathan převezme Dunhamovy loděnice, v Jaredovi bude mít poslušného a špatně placeného úředníčka.

Naštěstí oba bratři měli naprosto odlišné ambice. Jonathan zdědil lásku Dunhamů ke stavbě lodí a stal se z něho šikovný, vynalézavý a tvořivý lodní projektant. Z Jareda ale vyrostl obchodník s dobrodružnými sklony po příbuzných z matčiny strany. Zjistil, že získávat peníze je úžasná hra. Líbilo se mu mazaně se stavět proti nepřízni osudu a vyhrávat. Jeho vynikající instinkty ho nezklamaly a zřejmě nikdy neprohrál.

Jelikož dům i srdce Sarah Lightbodyové byly pro Jareda vždycky otevřené, babička byla jediná, k níž se obracel. Jediná, která se cítila poctěná jeho důvěrou a sdílenými sny. V mládí si nikdy nestěžoval na nespravedlivé jednání svého otce, bral všechno se stoickým klidem, i když babička byla mockrát v pokušení rozbít svému zatvrzelému zeťovi hlavu pohrabáčem. Sarah nikdy nepochopila, jak její dcera mohla milovat tak hrozného člověka.

Těsně před smrtí Sarah sepsala závěť. Pak k sobě zavolala Jareda, aby mu sdělila své rozhodnutí. Nejdřív užasl, pak pocítil vděčnost, ale nesnažil se nijak protestovat. Všimla si, že jeho bystrý mozek už spřádá plány, jak s dědictvím naloží.

„Investuj a své investice obměňuj, jak jsem tě to naučila,“ poradila mu. „Vždycky si nechávej jedno nebo dvě esa v rukávu, chlapče, a pamatuj, abys měl vždycky po ruce určitý fond pro strýčka Příhodu.“

Přikývl. „Nikdy nenechám dojít k tomu, aby mě někdo ožebračil, babi. Jistě víš, že on se pokusí shrábnout tvé peníze. Ještě mi není jednadvacet.“

„Ale za pár měsíců bude, chlapče, a do té doby ti tvůj strýc a moji právníci pomohou udržet ho na uzdě. Neustupuj, Jarede. Bude řvát, že je na mizině, ale já bezpečně vím, že Dunhamovy loděnice se nikdy nenacházely v lepším stavu. Nenech se jím oblafnout. Díky mému jmění se od něj osvobodíš.“

„Chce mě oženit s Chastity Brewsterovou,“ poznamenal.

„To není partie pro tebe, hochu! Ty potřebuješ nějakou vášnivou bytost, která si udrží tvůj zájem. Pověz mi, jaké jsou tvé nejbližší plány?“

„Cestování. Studium. Chci odjet do Evropy. Přeju si zjistit, jakou mají představu o americkém zboží a co na oplátku chtějí nabídnout nám. Chci se dozvědět něco o Dálném východě. Mám pocit, že s Čínou by se dalo fantasticky obchodovat, a můžeš se vsadit, že jestli tahle možnost existuje, Angličané budou první, kdo se jí chopí.“

„Ano.“ Staré ženě se zarosily oči při pomyšlení na sny, které se jí už nepodaří uskutečnit. „Pro tuhle zemi nadchází významné století. Zatraceně! Tolik bych si přála zažít to, co přijde!“

Pár týdnů nato zemřela pokojně ve spánku, a když vešla ve známost zpráva o jeho dědictví, Jaredův otec se pokusil nárokovat to jmění pro své loděnice.

„Ještě nejsi plnoletý,“ prohlásil chladně, aniž vzal v úvahu skutečnost, že syn dosáhne plnoletosti už za několik týdnů. „Proto je na mně, abych spravoval tvé peníze. Co ty bys mohl vědět o investicích? Jen bys všechno rozmařile rozházel.“

„A jak si představuješ svou správu mých peněz?“ zeptal se Jared stejně chladným tónem.

Jonathan šel před hrozícím konfliktem radši z cesty.

„Na otázky nějakého výrostka nemusím odpovídat,“ zněla ledová odpověď Johna Dunhama.

„Ani penny, otče,“ prohlásil syn. „Do tvých loděnic nevložím jedinou penci. Je to moje, všechno patří mně. A navíc, ty to nepotřebuješ.“

„Jsi přece Dunham!“ zahřměl John. „Loděnice jsou naším životem!“

„Mým ne! Moje ambice jsou úplně jinde, a díky štědrosti babičky Sarah můžu teď být svým pánem – osvobozeným od tvých zatracených loděnic i od tebe! Dotkni se jen jediného centu z mého dědictví a já ti ty tvé loděnice podpálím přímo před očima!“

„A já mu pomůžu,“ ozval se k překvapení svého otce Jonathan.

John Dunham nadul tváře a v obličeji téměř zfialověl.

„Nepotřebujeme Jaredovy peníze, otče,“ uklidňoval otce Jonathan. „Podívej se na to z mého pohledu. Kdybys jeho peníze investoval do rodinného podniku, byli bychom na něm závislí, a to nechci. Zůstane ti po mně jako dědic můj malý syn John. Nech Jareda jít vlastní cestou.“

Jared zvítězil a okamžitě po svých jednadvacátých narozeninách odplul do Evropy.

Pobyl si tam několik let, nejprve studoval v Cambridgi a pak své znalosti upevnil v Londýně. Nikdy nezahálel. Uvážlivě investoval a sklízel zisky, aby je okamžitě vkládal do nových investic. Měl neomylný čich a jeho londýnští přátelé mu přezdívali Zlatý Yankee. Ve vybrané společnosti se stalo zvykem pátrat a zjišťovat, do čeho Jared Dunham naposledy investoval, aby zájemci mohli vložit své peníze tam kam on. Pohyboval se v nejlepších kruzích, a ač pronásledován ženami na každém kroku, vychutnával svou volnost a zůstal svobodný. Koupil si elegantní městský dům na malém moderním náměstí nedaleko Green Parku, který zařídil s vynikajícím vkusem a do něhož najal velice schopné sloužící. Několik následujících let cestoval sem tam mezi Amerikou a Anglií, bez ohledu na problémy panující mezi oběma zeměmi, a navštěvoval i Francii. Během jeho nepřítomnosti v londýnské rezidenci se o dům velice kompetentně staral jeho tajemník Roger Bramwell, bývalý důstojník amerického námořnictva.

Při svém prvním návratu do Plymouthu v Massachusetts Jared našel občany Nové Anglie ve značném rozčilení nad koupí Louisiany. Ač federalista jako jeho otec a bratr, Jared Dunham nesdílel jejich názor, že expanze na západ podřídí komerční zájmy Nové Anglie zemědělskému Jihu. Spíš viděl větší odbytiště pro své zboží. Uvědomoval si, že politici a bankéři se nejvíc obávají definitivní možnosti ztráty jejich politické nadřazenosti a vlivu, a to opravdu stálo za vážnou úvahu.

Národy Východu se lišily od svých jižních a západních protějšků. Majitel obrovské plantáže mohl stěží sdílet stejný názor nebo mít tytéž zájmy jako massachusettský obchodní magnát; pak se ale jeho názory také úplně lišily od názorů horala zabývajícího se odchytem kožešinové zvěře. Jared v těchto odlišnostech nespatřoval žádný vážný konflikt, zatímco ostatní federalisté ano.

V Evropě znovu vypukla válka. Anglie se v Sankt Petersburgu, Vídni a Berlíně neustále bouřila proti francouzskému císaři a snažila se přemluvit cara Alexandra, císaře Františka a krále Bedřicha Viléma ke spojení do společné aliance proti Bonapartovi.

Žádný z těchto vládců jim nenaslouchal, zřejmě doufali, že když zachovají neutralitu, Francouzi se uráčí nevšímat si jich a odtáhnou. Kromě toho se francouzská armáda zdála neporazitelná, i když Británie dosud ovládala moře, což Bonaparta rozčilovalo. Nicméně střední Evropa byla většinou ovládána z pevniny, nikoli z moří, takže od Angličanů nekynula žádná velká pomoc.

Poté co se Anglie úspěšně postavila na odpor spojenému francouzskému a španělskému námořnictvu v bitvě u Trafalgaru, Napoleon se rozhodl pro hospodářskou válku proti svému největšímu nepříteli. Z Berlína vydal dekret nařizující zabavení veškerého britského zboží na jeho území nebo na území jeho spojenců a zakazující připlutí anglických lodí z jeho nebo spojeneckých přístavů. Domníval se, že Francie dokáže sama vyrobit všechno zboží, které jí předtím dodávala Anglie; zásoby neevropských výrobků budou dodávat neutrální národy, především Spojené státy.

Anglie na kontinentální blokádu velice pohotově zareagovala svými vlastními vládními nařízeními. Neutrální lodi dostaly zákaz kotvit v přístavech, z nichž byli Britové vypovězeni bez předchozího zastavení v britských přístavech, kde získaly konsignaci na britské zboží.

Dalším Napoleonovým krokem bylo prohlášení, že každá neutrální loď řídící se vládními nařízeními podléhá konfiskaci, a spousta amerických lodí byla skutečně zabavena. Dost jich ale prorazilo různé blokády a americké obchodní zájmy vcelku nebyly vůbec ohrožené, naopak, došlo ke značné prosperitě. Jared Dunham byl mezi těmi, kdo z toho měli zisk.

Začátkem roku 1807 vlastnil pět obchodních lodí. Jedna z nich byla na Dálném východě, kde nakládala koření, čaje, slonovinu a šperky. Další čtyři nechal ustavičně brázdit Atlantik a Karibik. Tučné podplácení obvykle umlčelo kteréhokoli příliš horlivého francouzského úředníka, protože v Karibské oblasti už Francouzi neměli tak silnou pozici. Jared Dunham však viděl malovat čerta na zeď. Válka se blížila tak jistě jako jaro a on rozhodně netoužil přijít o své lodě. Až dosud se mu dařilo udržovat dobré vztahy s Angličany, vyhýbal se Francouzům a díky tomu, že svůj baltimorský klipr udržoval na vlastní náklady, mohl zachránit dost námořníků na to, aby si vysloužil zdání vlastence a zamaskoval své daleko nebezpečnější úkoly. Kdyby se vlády spíš řídily zásadami obchodu, říkal si rozčileně, neměly by tolik problémů, ale bohužel, nad vládami vždycky měli vrch jedinci a osobnosti.

Kočár Jareda Dunhama zastavil před městskou rezidencí Abbottových. Nařídil kočímu, aby počkal, a vešel do panského domu. Dole mu sluha odebral pláštěnku a Gillianina služebná ho odvedla po schodech nahoru.

„Miláčku!“ zvolala Gillian. Seděla na posteli a vztáhla k němu ruce. „Nevěděla jsem, že dneska večer přijdeš.“

Políbil jí ruku a překvapila ho její zřejmá nervozita; neušlo mu, jak rafinovaně tiskne hedvábnou pokrývku ke svým obnaženým ňadrům. „Přišel jsem se rozloučit, má drahá.“

„Proč žertuješ, Jarede?“

„Zakrátko se vracím do Ameriky.“

Roztomile našpulila rty a prudce potřásla svými temně rudými kadeřemi. „To nemůžeš! Nenechám tě odjet, můj miláčku!“ Nechal ji, aby ho stáhla k sobě na lůžko; ucítil její obvyklý parfém vonící pižmem. „Ach, Jarede!“ zašeptala chraptivě. „Abbott nemůže už dlouho vydržet, a až tu nebude... Miláčku, je nám spolu přece tak dobře!“

Vyvinul se z jejích paží ovíjejících jeho šíji a řekl pobaveně: „Jestli je nám spolu tak dobře, Gillian, proč tedy považuješ za nutné mít další milence? Já opravdu trvám na věrnosti svých milenek, aspoň pokud si je vydržuji. A tebe jsem si vydržoval až moc dobře, Gillian.“

„Jarede!“ Snažila se vypadat ublíženě, ale když poznala, že to na něj nijak nezapůsobilo, nebezpečně přimhouřila své topasové oči a zasyčela: „Jak se opovažuješ mě vinit z něčeho takového?“

Zkřivil rty. „Gillian, má drahá, v tvých pokojích se vznáší pach zvláštního indického rumu. Tohle rozhodně není vůně ani tvého, ani mého parfému. Z toho usuzuji, že jsi obšťastňovala nějakého jiného gentlemana. Jelikož jsem přišel jen proto, abych ti odevzdal tenhle projev svého obdivu a dal ti sbohem, jsi naprosto volná a můžeš pokračovat jako předtím.“ Ledabyle před ni položil etuji od klenotníka, vstal a zamířil ke dveřím.

„Jarede!“ V jejím hlase zazněl prosebný tón.

Otočil se. Shrnula si přikrývku a odhalila svá nádherná ňadra. Vybavil si to potěšení, které mu skýtala. Neušlo jí jeho zaváhání. „Nemám opravdu nikoho kromě tebe, můj drahý,“ zamumlala.

Marnivost ho nutila uvěřit, ale pak zahlédl zmačkanou pánskou vázanku visící z opěradla jejího čalouněného křesílka. „Sbohem, Gillian,“ řekl chladně.

Rázným krokem seběhl ze schodů, vyžádal si svůj plášť a vyšel z městského domu Abbottových.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Část I

WYNDSONG

1811

Kapitola 1