THE MISSING ONES

Copyright © 2019 by Edwin Hill. All rights reserved.

Translation © Jan Čermák, 2020

ISBN 978-80-242-6564-3

Věnováno Jennifer

Čtvrtého července

Ostrov Finisterre, stát Maine

Lydia do sebe doslova hází housku plněnou humřím masem, kterou si koupila v bistru Molo. Sousta z ní utrhává, jako by od neděle nejedla. Jako kdyby tu cennou chvíli volna chtěla raději strávit s ním než vychutnáváním svačiny.

Nebo si to tak Rory aspoň představuje.

Celou dobu, co se ti dva znají, kam až Roryho paměť sahá – rozhodně to začalo ještě předtím, než Lydia způsobila pozdvižení svým útěkem s Treyem, chlapíkem z pevniny – nepřestával Rory přemýšlet, jaké by to bylo, kdyby po něm Lydia toužila tak, jak on prahne po ní. Snil o jejích dotecích, o jejím dechu na svém zátylku, o slovech, která mu šeptá do ucha. Ve svých fantaziích se vedle ní probouzel a sledoval ji, jak spí. A nacvičoval si vyznání lásky, na které reagovala přiznáním, že o jeho lásce ví, že o ní vždycky věděla, a že ho také miluje. Vroucně miluje.

Ale v hloubi duše našel pochopení. Před lety ho přesunula do kolonky kamarád. Anebo, ještě hůř, bratr.

„Tohle mě stálo osmnáct babek,“ prohodila Lydia. „Člověk by čekal, že mi Maggie udělá cenu. Ale já si prostě dopřeju. Vždyť je svátek, ne? Všichni kromě místních mají den volna. Já jsem ráda za deset minut.“

Oba najednou váhavě ustupují od větrem ošlehaného stánku se smaženými mořskými plody. Z těl jim odkapávají krůpěje potu. Tlachají spolu.

Patří to k jejich každodennímu rituálu. Rory nejdřív zajde do pekařství, ve kterém Lydia pracuje. Vystojí si dlouhou frontu, dokud si ho Lydia nevšimne a nepřinese mu kávu tak, jak ji má rád – ledovou, bez mléka, s jedním cukrem.

„Kromě tebe neznám nikoho, kdo by pil ledový kafe bez mlíka,“ poznamená.

„Hlídám si figuru,“ vysvětluje jí a poplácá se při tom po břiše.

Stejný rozhovor. Každý den. A po něm se vydávají na tuhle procházku, během níž si Lydia pořídí brzký oběd. Pracovat začíná ve čtyři, takže kolem desáté už se její den v podstatě chýlí ke konci.

„To je mi ale podívaná,“ prohodila.

Úzké nezpevněné pěšiny malého ostrůvku Finisterre, který se rozkládá necelých třináct kilometrů od pevninské části státu Maine, zaplnily proudy návštěvníků. Lidé míří do koloniálu, odkud se přesouvají k hotelu, trhají kusy cukrové vaty, mávají vlaječkami a oslavují léto. Bok po boku se pohybuje dav přespolních, kteří se navzájem neznají. Rory je jediný strážník, který během slavností drží hlídku, takže se musí mít obzvlášť na pozoru, ale teď sleduje Lydii, jejíž zrak se přesouvá z masy návštěvníků, kteří pochodují po cestě přímo před nimi, k přístavišti v pozadí. Její oči ladí s barvou vody i oblohy a vůbec se vším krásným. Zajímalo by ho, jestli po něm aspoň jednou za celou tu dobu zatoužila. Po vysokém fešákovi ve formě, který si rád představuje, jak se k ní v tichosti přikrádá.

„Na, ochutnej,“ vybízí ho Lydia a natahuje k němu ruku, v níž drží papírovou loďku s červenými pruhy, ve které si hoví houska s krabem.

Rory by ochutnávat neměl, protože sdílet mezi sebou jídlo už něco znamená. Jenomže oni už spolu jídlo sdíleli, už spolu v průběhu celého života sdíleli všechno. Maso přežvykuje ústy tak vyschlými, že si sotva dokáže vychutnat jeho nasládlou chuť. A ona ho vnímá – doopravdy ho vnímá – tak, jako to neumí nikdo jiný. Jak to nikdo jiný nikdy neuměl.

„Snědl jsi toho tak za čtyři dolary,“ oznamuje mu. „Naval je.“

Rory sahá po peněžence a schválně to natahuje, aby bylo jasné, že na její vtip přistoupil. Ona se tomu směje. Úplně od srdce. Panebože, jak rád by se jí dotkl. Chtěl by ji obejmout a před všemi těmi lidmi políbit.

„Sleduj,“ ukazuje mu Lydia hlavou směrem ke koloniálu. Prosklenými dveřmi couvá ven nějaká žena s mastnou rezavou kšticí a vpadlýma očima. V ruce si nese balíček čokoládových košíčků značky Hostess. „Platila jsem,“ vykřikuje. „Tak táhni k čertu.“

Rory je okamžitě ve střehu. S rukou u pasu vyráží směrem k obchodu a staví se tak mezi jeho budovu a Lydii. Ve dveřích se s koštětem v ruce objevuje majitel koloniálu Merritt a máváním dává Rorymu znamení, že jeho služeb není potřeba. „V pohodě,“ dodává. Stroze a věcně.

„Jo, všechno v pohodě,“ přitaká rusovláska, na Roryho vrhá zlostný pohled a roztrhává při tom celofánové balení, z něhož vytáhne jeden z košíčků a dvěma hlty ho spořádá. Ukazuje mu prostředníček, ale jakmile si všimne Lydie, pokusí se svoje gesto proměnit v zamávání.

„Ahoj,“ pronese Lydia a mávnutí rozpačitě opětuje.

„Zastavím se. Zítra?“ ptá se zrzka.

„Super,“ odvětí Lydia a sleduje ji, jak spěchá pryč.

„Ty ji znáš?“ zajímá se Rory.

„Potuluje se tady,“ odpovídá Lydia. „Patří k těm, co se usadili ve Viktorce. Jednou za čas se ukáže v pekařství. Koupí si kafe, zaplatí ho drobáky, co nejspíš vysomrovala, pak si do něj nasype pořádnou dávku smetany a cukru a začne škemrat o práci. Kdybych byla co k čemu, dala bych jí šanci.“

„Feťákovi nikdy šanci nedávej,“ namítal Rory. „Začnou se ztrácet věci.“

V létě přijíždějí na ostrov turisté, ale kromě nich se na něm shromažďují i takoví, kteří se snaží odněkud zmizet. Na tak malý ostrůvek nabízí Finisterre spoustu vhodných úkrytů, včetně starého zchátralého viktoriánského domu na opačném konci, kde Rory vloni na podzim našel narkomanku, která se předávkovala a jejíž mrtvolu už ohryzávali mývali. „Jak se jmenuje?“ ptá se Rory.

„Nepamatuju si. Možná Anabelle? Nebo Annie?“ odpovídá mu Lydia. „Ten barák by stejně měli zbourat.“

„O tom by sis měla popovídat se svým manželem.“

Rory už Viktorku i to, co s v ní odehrává, nahlásil státní policii – konkrétně detektivovi státní policie Treyovi, jehož je Lydia manželkou – ale od té doby se nic nezměnilo. Rory se příští měsíc chystá na státní zkoušky, jakmile je udělá, snad bude mít možnost v tom začít něco podnikat.

„Už bych se měla vrátit,“ omlouvá se Lydia.

V pekařství se fronta stále táhne až ven ze dveří, ale Rory se přikrčil do stínu jednoho z javorů, aby jejich společnou chvíli ještě o něco prodloužil. Dokonce i tady do nich horko pere vší silou. Lydii stéká po hrudi krůpěj potu, která se vsákne do jejího růžového trička. Rory radši zavírá oči, aby zabránil zírání, ale kdyby je v tuhle chvíli kdokoli pozoroval, bylo by mu jasné, jak moc ji zbožňuje. A jí to musí být jasné taky. Svůj zrak zaměřuje na houf puberťaček v upnutých tričkách a šortkách, které už ani nemůžou být kratší.

„Nečum,“ napomíná ho Lydia. „Byla bych nerada, kdyby si o tobě někdo myslel, že jsi úchyl.“

Rory něco omluvně zamumlal.

„My se takhle nikdy neoblíkali, viď?“ dodává Lydia.

Oběma je přes třicet. Sice těsně, ale i tak už trojku na začátku mají. A podobné vzpomínky na mládí a dospívání se začaly blížit spíš lítosti. „Já rozhodně ne,“ odpovídá Rory.

„Bývala bych ti za to zaplatila!“

Znovu se směje a on se k ní připojuje, protože představa jeho samotného v miniaturních šortkách ho dostala. Ale třeba by to zkusil. Kvůli ní.

Lydia vytahuje hnědý papírový sáček, který si přinesla s humří houskou.

„Dneska bez alkoholu,“ upozorňuje ji Rory. „Vždyť je Den nezávislosti.“

Lydia se kouše do spodního rtu a špulí pusu. Nebo je to jenom jeho představivost?

Rory odvrací pohled, zatímco ona si přidržuje zelenou láhev s pivem před čelem, dopřává si pořádný lok a láhev mu podává. Tohle přece nemůže vydržet. Nemůže pořád předstírat, že jí jejich napojení nedrásá srdce nebo že když dorazí domů, nestojí ochromeně pět minut nebo pět hodin uprostřed kuchyně, ponořená do myšlenek na něj, a vzpamatuje se až ve chvíli, kdy si uvědomí, že ta mražená pizza, kterou strčila do trouby, se spálila na uhel a požární alarm vřeští na poplach. Jenomže pokud skutečně cítí takovou bolest, proč by s ním trávila svoje přestávky? Proč by se tímhle způsobem trestala? Dotkla se jeho paže. Je to jako popálenina, další jizva do sbírky imaginárních ran, které se za těch mnoho let nahromadily, vzpomínky na každičký přímý dotyk jejich těl. Z tváře si vyčesává svoje tmavé vlasy. Na ničem z toho by nemělo záležet, ale opak je pravdou, aspoň pro něj, protože kdyby tomu tak nebylo, neměl by ten nejmenší důvod tady ještě otálet. Kolem pasu si utahuje zástěru a do ohonu vrací neposedný vlas. „Vypadám k světu?“

Mnohem líp než jen k světu.

„Ujde to,“ odpovídá jí.

„Zmlkni. Tihle letňáci…“ povzdychne si. „Masstňáci.1 Ale obchodu prospívají. Už jenom dva měsíce, viď?“

Ujde pár kroků, pak se otočí, a než se definitivně odebere k odchodu, ještě zacouvá, přičemž jí vlasy rozčechrává mořský vánek. „Poohlídni se po Oliverovi,“ nabádá ho.

Při vyslovení jména jejího syna se Rory usměje.

„Přines mu třeba červa. Teď se dal na hmyz. A má tě rád. Připadáš mu bezva.“

„To dělá ta uniforma,“ namítá Rory.

„Bude v tom něco víc.“

„Kde ho najdu?“

„Je s Treyem.“

A pak už odešla. Ještě zamávala přes rameno, než ji dav celou pohltil a ve vzduchu zůstala viset jako nepříjemný pach zmínka o Treyovi. Rory za ní zůstává civět déle, než by měl. Pak se vydává na obchůzku. Cítí se prázdný. Lidé ho obcházejí, jako kdyby tihle neznámí věděli, že není záhodno se k němu dostat příliš blízko. Když zaznamenají jeho výraz, na okamžik jejich šťastné tváře obezřetně znejistí. Kolemjdoucí se snaží schovat nelegální piva. Na to je ale zvyklý, být tím na druhé straně. Pozorovatelem. Rozeznávat, kdo se kolem něj pohybuje, koho je potřeba sledovat, kdo může být nebezpečný. Ubírá ze svého drsného výrazu. Sám sobě si připomíná, že on – Rory Dunbar, zástupce šéfa ostrovní hlídky – může splynout s okolím. Rozezní se mu vysílačka. Trajekt už se blíží. Musí se dostat na molo, než dorazí.

Prásk!

Nadskočí. Nějaký spratek mu za zády odpálil petardu. Než stačí sám sebe zarazit, drží děcko za ramena, třese jím a vyhrožuje mu, že jestli ještě jednou, byť jen jednou udělá něco podobného znovu, stráví noc ve vězení. Úplně cítí, jak mu tvář zbrunátněla a je rozpálená víc než slunce. Z pusy mu vylétá sprška slin. A to dítě propuká v pláč, u nosu se mu dělá nudle a Rory si toužebně přeje jenom to, aby se ten capart nikdy nedozvěděl, jak moc těžký život ho čeká nebo kolika zklamáním v něm bude muset čelit. „Už to nikdy nedělej,“ napomíná ho Rory.

Děcko odbíhá pryč.

Několik lidí odvrací tváře, zdráhají se setkat s jeho upřeným pohledem. Několik telefonů natáčí video. Koho to zajímá?

Brzy vyrazí průvod, bude se jako had vinout úzkými uličkami ostrova. Skauti, místní jazzová kapela a turistický spolek. A potom večer, až skončí přehlídka lodí, prosvětlí vodu červené, bílé, modré a zlaté záblesky ohňostroje nad přístavem. Mola budou lemovat davy přihlížejících, několik šťastlivců bude dění sledovat ze svých loděk pohupujících se na moři. I on vlastní člun. Jenomže dneska večer bude sloužit, i když si nade všechno přeje strávit noc s Lydií – leželi by spolu na palubě, noc by byla příliš teplá na to, aby se jejich těla dotýkala, ale jejich láska by byla příliš silná na to, aby se dotyků vzdali. Pozorovali by, jak ohňostroj prostupuje tmou a se syčením se proměňuje v uhlíky. Cítil by její dech, slyšel její hlas a čechral by jí zvlněné vlasy. A pak by z ní strhl šaty a ona by ho chtěla stejně, jako chce on ji. Celou noc by strávili na vodě, přílivem by se nechali kolébat ještě dlouho poté, co ohňostroj dohasl.

„Kde jsou záchody?“

Rory rychle zahání svoje fantazírování. Před ním stojí nějaký muž v růžových šortkách a bavlněné košili, který drží malou holčičku. Proč investiční bankéři tak lpí na růžových šortkách? Děvčátko tahá muže za rukáv. Ale vzhledem k tomu, že je Rory na celém ostrově jediným pověřeným strážníkem, má na starosti i takové požadavky.

„Támhletou cestou nahoru, po levé straně.“

Právě v tu chvíli zahlédne Olivera. Lydiin syn postává na kraji cesty vedle školní budovy. Klučina hledí vzhůru na nebe, kde se nad Atlantikem nechává unášet červený balónek. Lidé na ostrově mají pocit, že se tu není čeho bát. Z nějakého důvodu věří tomu, že stvořili svět, v němž dokážou vyzrát nad časem, v němž se dobrým lidem nestávají zlé věci. Rory by tomu taky rád věřil. Dokonce i v Maine, dokonce i na téhle malinké tečce v širém oceánu, přijde člověku podivné, když narazí na čtyřletého chlapečka bez dohledu.

„Olivere!“ zvolá Rory.

Když ho chlapec pozná, rozzáří se mu na tváři úsměv. Pozvedne dlaň a oba si plácnou na pozdrav.

„Na co to koukáš, kámo?“

„Bavooon,“ odpovídá Oliver, ukazuje na nebe sice radostně, ale zároveň se slzami na krajíčku.

„Kde máš taťku?“

Oliver krčí rameny.

Rory se snaží v davu rozpoznat Treye, který by měl být tady, se svým synem, chránit ho. Nebylo to poprvé, kdy Trey nechal Olivera o samotě, ale ještě nikdy zrovna o svátku, kdy je všude kolem tolik cizích lidí, a tudíž hrozí tak velké riziko, že se může ztratit. Lydia by o tom měla vědět. Někdo by jí o tom měl říct.

„A co takhle ti někde sehnat nový balónek?“ nabídne mu Rory. „A taky seženeme taťku. Kdy jsi ho naposledy viděl?“

„Nevim,“ odpoví Oliver a uhání pryč.

Rory vybíhá za ním. O kus dál v přístavu bafá trajekt kolem malinkého neobydleného ostrova Bowman. Rory musí být na mole dřív, než dorazí. Patří to k jeho povinnostem. Chytá Olivera a zvedá ho nahoru. „Podíváme se, jak loď připlouvá,“ láká ho. „Spolu. Pete tě možná pustí nahoru na palubu.“

Pete, Roryho bratr, je kapitánem trajektu. Oba dva žijí společně v domku těsně za městem. Rory drží Olivera za ruku a stojí s ním na samém kraji mola, směrem k vodě. Kolem nich se shlukují davy. Trajekt z přístavu Boothbay připlouvá dvakrát denně. Vypustí novou várku návštěvníků a zároveň odveze tu předchozí. Dneska může dokonce už odtud Rory sledovat houf pasažérů namačkaných na horní palubě. Dorazili na denní výlet, vrátí se spojem ve čtyři hodiny odpoledne, jinak by tu večer zůstali trčet. A vypořádat by se s nimi musel Rory.

„Děláš si srandu?“

Rory se otočí a zjistí, že za ním stojí Trey. Je vysoký, ve snobsky značkovém oblečení, husté tmavé vlasy mu spadají přes oči a stejně jako stovka jiných chlapíků na ostrově vypadá, že se právě vrátil z jachtařské regaty. Vyvrací stereotypní představu o státním policistovi. „Ty mi snad chceš unést syna, nebo co?“ dodává a bere Olivera kolem ramen. Ten se ale tiskne k Roryho noze.

„Nechal jsi ho tam,“ namítá Rory.

„Jo, odskočil jsem si. Čekalo mě fajn překvápko, když jsem vyšel ze záchodu a po něm se slehla zem. Posledních pět minut jsem slušně vyšiloval.“

Trey se k Rorymu chová jako k nějakému poskokovi. A nebo ještě hůř, jako kdyby se vůbec neznali. A podařilo se mu v Rorym vyvolat pocit, že něco provedl. Přitom to byl Trey, kdo nechal čtyřleté dítě o samotě, připomíná si Rory v duchu. Kdyby sám nezasáhl, nedělal by zodpovědně svoji práci.

„A opovaž se to vyslepičit Lydii,“ dodává Trey. „Stejně ti to nepomůže dosáhnout toho, co chceš.“

„Čeho chci dosáhnout?“ ptá se Rory.

Koutek Treyových úst se zkřivil v posměšek. „Odpověď na tuhle otázku známe oba dva. Stejně jako kdokoli z tohohle ostrova. Včetně Lydie.“

Rory cítí, jak mu hoří tváře. Musí v sobě sebrat všechnu sílu, aby odolal upřenému pohledu, kterým na něj Trey zírá. Promluvit si ale netroufá, protože dobře ví, že by ho jeho hlas zradil.

„A doneslo se ke mně, že ses přihlásil na státní zkoušku,“ přikládá mu Trey. „Už zase. Potřetí, ne? Dám ti radu. Jednou z věcí, kterou jako státní policajt potřebuješ, je zdravý úsudek. A ten má těžko někdo, kdo se tady potuluje s děckem, co mu nepatří.“

Oliver ukazuje směrem k obloze.

„Co je?“ vyštěkává Trey na chlapce.

„Bavooon,“ odpovídá Oliver.

„Nežvatlej,“ napomíná ho Trey. „A ten balónek sis nechal uletět sám, ne? Říkal jsem ti, ať ho pořádně držíš.“

„Utečte!“ křičí někdo na molu.

Rory je rázem ve střehu. Do přístavu se jejich směrem bez známky zpomalování řítí trajekt. Všimne si, jak se na lodi jedna z náctiletých pomocnic snaží prorazit si cestu zalidněnou palubou k můstku. K Rorymu se hrne živá zeď lidí, v nastalém chaosu ztrácí přehled o tom, kde je Trey, ale podaří se mu popadnout za ruku Olivera a nasadit si ho na ramena. Chlapce odnáší ke sloupku u Mola, daleko od davů i přístavu. „Tohohle se oběma rukama drž,“ přikazuje mu. „A nehni se odsud. Ani o píď.“

Pak nad hlavou mává rukou, uhání zpátky přímo proti davu. „Ustupte zpátky,“ křičí na něj, „utečte!“

Všude kolem něj se ozývá lidský křik. Vidí před sebou tváře plné paniky, je to směs úplně cizích lidí a přátel, které zná celý život. A trajekt stále míří na ně – šedesát metrů, pak padesát, čtyřicet, dokud na poslední chvíli nezařadí motory zpětný chod a loď nezačne zpomalovat. Nesnesitelně zdlouhavým pohybem připlouvá k pilířům na molu. Směr plavby změnila jen pár vteřin před hrozící srážkou.

Rory zavírá oči a má intenzivní pocit, že se po posledních pěti minutách konečně zase nadechl. Obrací se k davu. „Všechno je v pořádku,“ zvolá. „Můžete se zase uklidnit.“

Po boku se mu objevuje Trey. „Není náhodou kapitánem lodi tvůj brácha?“ ptá se.

„Moc dobře víš, že je.“

Rory si sundává z pásku vysílačku a volá na trajekt. Na druhé straně se ozve někdo z pomocníků, nejspíš ta mladá holčina. „Dej mi Petea,“ křičí Rory do vysílačky.

„Nemůžu,“ zní odpověď.

„Proč ne?“ zjišťuje Rory.

„Zkolaboval.“

„Co se mu stalo?“

„Nemám tušení.“

Rory nechává vysílačku sesunout podél těla a záměrně se vyhýbá tomu, aby se podíval na Treye. V tu chvíli ho někdo popadne za paži. Je to Lydia. S očima navrch hlavy. „Kde je Oliver?“ ptá se.

Zvěsti o tom, že málem došlo k nehodě, už nejspíš doputovaly až do pekařství. „Všechno je v pohodě,“ uklidňuje ji Rory. „Nic se nestalo. Je tady kousek.“

„Kde?“ dožaduje se Lydia.

„No tamhle,“ odpovídá Rory a ukazuje směrem k Molu, kde Olivera zanechal s pokynem, aby se z místa ani nehnul.

Jenomže chlapec tam není.

PONDĚLÍ

23. ZÁŘÍ

Kapitola 1

Hester Thursbyová nacpala plastovou tašku plnou malých krekrů ve tvaru zlatých rybiček do princeznovského batůžku své neteře Kate. Dneska bude všechno jinak, pomyslela si Hester.

„Dneska bude všechno jinak,“ pronesla svému odrazu v zrcadle u vstupních dveří do bytu v Somerville ve státu Massachusetts. Pak to ještě devětkrát zopakovala, aby se ujistila, že to tak skutečně bude.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PONDĚLÍ 23. ZÁŘÍ

Kapitola 1