Kate Spicerová

Ztratil se pes

Love story

Kate Spicer

LOST DOG

Copyright © 2019 by Kate Spicer

All rights reserved

Translation © 2020 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-4221-6

Všem, kdo vědí, jaké to je milovat psa

a být jím milován

Předtím

Hodiny štěkají, haf, haf, haf, dvanáctkrát, a den, kdy jsem se rozhodla mít psa, začíná. Jsou to hodiny v bytě mého drogového dealera. Místo číslic jsou na nich zvířecí hrdinové z oblíbených televizních seriálů pro děti. Půlnoc ohlašuje Lassie.

Kde se to tu proboha vzalo?

Středobodem Timova bytu není ani krb, ani kuchyně, a dokonce ani televize, je to veliký konferenční stolek ze skla a mramoru, který byl dozajista nesmírně trendy v osmdesátých letech, když Tim jako mladý povaleč dobýval Londýn. Tim už teď nevyráží na tahy městem, nýbrž město táhne za ním. Příchozí se hrbí nad tím příšerným kusem nábytku, přidržují si srolované bankovky mezi prsty, tááák, pěkně zvednout k nosní dírce a nasát, aby se kokainový prášek dostal do nosu, kde se drogy ujme sliznice a propustí ji do krevního oběhu, který ji rozvede do těla a tedy i do mozku. Prásk, mega nájezd dopaminu! Dopamin je droga štěstí, vylučuje ji vaše tělo. Kéž byste jí tak mohli mít pořád dost! Život by vám připadal úžasný dokonce i v těch chvílích, kdy se cítíte pod psa.

V tomto stavu plyne čas. Každou hodinu se nese bytem ozvěna mé nevinnosti a vyvolává duchy minulosti. Vyvolává jich čím dál tím víc. Další kus promarněnýho života. Člověk by řekl, že je to chvilka, co Lassie na všechny varovně zaštěkala, že už je nejvyšší čas jít do postele, když ospale mňoukne kočička Bagpuss. Je jedna hodina v noci. Všechny děti spí. Ne tak Timovi hosté. Mluví jeden přes druhého, jsou oplzlí, nadržení, rozjaření, křičí, odhalují si navzájem nejtemnější zákoutí svého nitra, hádají se a ukazují si prstem jeden na druhého, jeden z nich se dává do tance, křepčí prkenně, těžkopádně, asi to má být sexy, ale se sexem to nemá společnýho vůbec nic, navazují vztahy na život a na smrt a rychlá přátelství – dokud ovšem droga nepřestane působit a místo vší tý rozparáděnosti nevyvstane naléhavá, dravá, zoufalá potřeba dalšího nášňupu. To už není váš kamarád nikdo, kromě Tima. Jóó, náš starej dobrej Timbo, tomu se nikdo nevyrovná.

Tim nebyl žádným dealerem, rozhodně ne v pravém smyslu toho slova a rozhodně ne na začátku. Prostě jen velmi štědře nabízel ze své plastové krabičky plné jemně mletého bělostného sněhu. Nebyla to žádná špína, kterou seženete v hospodě za třicet liber. Gram Timova vysoce lahodného pudru byl za sto třicet liber. Proto se na něj lepili ti „lepší“, pokud se dá o přátelích takhle mluvit. Ale nakonec prostě řekl ne a pak jste mu začali platit.

Pod hodinami, malá ručička se teď blíží k Mr. T. ze Simpsonových, sedí dva takoví, co se dostali na šikmou plochu. Jsou to bankéři. Jeden je považován za génia ve svém oboru, ten druhý je poněkud fádnější finanční talent, ale mnohem pohlednější, pokud jste vysazení na týpky v dobře padnoucích oblecích a s ulízanými vlasy. Řvou na sebe cosi o LIBOR (London Interbank Offered Rate – londýnská mezibankovní nabízená sazba) a složitých finančních transakcích. Říkejme jim třeba Liborové.

Je tu ještě jedna žena, mladá, s dlouhýma nohama v koženejch pumpkách a v hezounkým nátělníku, kterej umožňuje zahlédnout z boku její rozkošný špičatý kozičky. Je to přítelkyně toho chytrýho bankéře, ovšem ne že by si jí za celou noc jedinkrát všiml. Můžeme jí říkat třeba Chica. Tim štěpí svou pozornost střídavě mezi její cvrlikání a bankéře. Fascinovaně poslouchá, jak Chica mele o svejch ambicích dělat influencerku. Což je skvělý, protože tím pádem nemá šanci dostat se ke slovu nikdo jinej. Momentálně mám pocit, že se všichni chováme jako v domě, ve kterým hoří, i když mám už dostatek zkušeností, abych věděla, že takhle z lidí žvaní drogy, i naslouchání je drogová šalba. Jsem dost stará na to, abych mohla bejt její matkou, a nenechte se ošálit Timovými inkoustově černými vlasy, ten by jí mohl dělat dědečka. Ráno spolu nebudeme mít nic společnýho.

Sedím s hlavou nachýlenou, abych dala najevo, že jsem jedno velký ucho, přestože ji vůbec neposlouchám. Prostě si jen užívám anestetikum úniku před neurčitou nepohodou, z níž se od tý doby, co jsem dospěla, nedokážu vymanit jinak, než že se zfetuju. Čím, to se během let mění: drogy, sport, chlast, sex, práce, to všechno jsou úžasná znecitlivující agens. Nakonec ale vždycky skončím zase tady.

Popelníky přetékají, jak jsou plné, a hodinu co hodinu zavřeští do hustého dýmu svou populární hlášku další dětská postavička. Celý byt tone ve tmě s výjimkou konferenčního stolku, osvětleného stropní lampou a naší dychtivou pozorností.

Ve čtyři mi začíná nálada citelně ochabovat. Propadám se do skleslé mlčenlivosti. S jakýmkoliv brebentěním, s nímž by se mi ještě podařilo vmezeřit do Chicina sebestředného monologu, je konec. Došlo mi palivo.

Potřebuju přiložit. Drogy.

Z Timovy staré pohovky z jeho mezinárodních playboyských let se zpod jemné kůže Chiciných nohou ozývají slabounké svištivé zvuky. Pohovka je z bílé kůže, kůže se tře o kůži. Zní to, jako když si to omladina rozdává ve staré ojetině. Tenhle byt je opravdu územím, v němž se zastavil čas. Hlavně denní čas. Nepamatuju si, že bych tu někdy viděla rozhrnutý závěsy. Podívám se nahoru. Ty zpropadený hodiny tu vážně nemají co dělat. Patří do dětskýho pokoje nebo do kuchyně, ve který se v pohodě schází celá rodina a koupe se v slunečním svitu a mastným odéru z vdolečků.

Z Timova megasterea s obrovskými knoflíky zpívá Phil Collins. Tim jede v drogách, a kde se berou drogy, tam se vždycky najde někdo, kdo si dá rád taky sex, ale on se odjakživa potýká s rokenrolovou stranou té rovnice. Sedí a balí Chicu, která teď právě rozebírá monetizaci svého instagramového účtu, aby jí inzerenti a firmy mohli platit za obsah, který bude nabízet. „Určitě si získáš zákazníky i mezi muži…“

Plíživě se mi vrací můj starý cynismus. Bývaly časy, kdy mi bylo smutno a dotýkalo se mých feministických zásad, když jsem byla nucena dívat se, jak se všechny tyhle mladý holky nechávají pomalu kazit protřelými Timy, staršími pány s předraženými drogami. Teď nad tím mávám rukou. Zkáza bohatých mnou ani nehne. Francouzský spisovatel Huysmans píše o „srdci ztvrdlém a vyuzeném z flámů“ a tím to vystihuje lépe, než bych kdy sama dokázala. Hodné holky se stěhují do Londýna, hodné holky se dostávají na šikmou plochu, a to zcela dobrovolně, jak můžu doložit svým vlastním strmým sešupem. Vím, že to bude připsáno na vrub tragédii genderové nerovnosti, ale pokud jde o mě, je to stará vesta.

Chica sjíždí lajnu za lajnou jako opravdový profík, zasvěcuje nás do svých plánů na parádní život a tohle všechno jí zatím ještě nedochází. Teatrálně zvedá mobil nad hlavy nás všech. „Selfíčko!“

Ne, ne, ne! Ani náhodou. Vidím zapadlé oční důlky, rozostřený výraz v očích, povadlou pleť v pět hodin ráno, šedivé odrosty a tmavé chloupky na bradě. Zakrývám si obličej rukama.

„Ale no tak! Vůbec by mě nenapadlo, že jsi stejně stará jako moje máma, “ haleká rozjařeně.

„Ne!“ Pronáším to jako k psovi, který se právě chystá ukrást roštěnku.

Ona sama pořád ještě vypadá bezvadně. Má kůži hladkou jako satén, pružné tělo, je štíhlá, v svatozáři vlasů jako by se stále ještě tetelil nadějeplný optimismus jejího mládí. V krásných očích, jen s náznakem modrého stínu pod dolními řasami, má pořád ještě jiskru, trochu jí ubližuje pouze třpytivý make-up na obličeji. „Ale jdi, proč ne?“

„Protože i jestli nějakým zázrakem vypadám okay, tak selfíčka fakt nesnáším. Je to narcismus, je to ubohost, je to trapný.“

„Ale já tu mám tady ten úžasnej filtr, “ říká a bere si mobil do ruky tak, aby viděla na displej a mohla skrolovat. Chrlí ze sebe plky o tom, kolik selfíček musí jako influencerka na sociálních sítích poslat každý den.

„Podle mě tady stejně není nic, co by si zasloužilo být zdokumentováno. Klidně foť, ale já, uh-uh.“

Tim jí nabízí, že vyfotí jenom ji, a ona se pokládá na tu jeho stupidní bílou pohovku a provádí něco, patrně rafinovaného, s nohama.

Maličko špulí ústa, vypadá to groteskně, a Tim mačká spoušť. Hotový David Bailey. Fujtajbl! Upravuje jí vlasy. Máme tu epizodu z feministického projektu Laury Batesové #everydaysexism jako na dlani. Můj skvělý přítel Timbo, falický sexuální otrava s velkým pytlem káčka. Co to bylo, čím si vás kdysi získal ten oplzlej pán ve středních letech, trochu už s bříškem, s až podezřele černými vlasy a gripáčem plným těch nejdražších drog v Londýně?

Ten chytřejší, méně pohledný Libor má na sobě pořád ještě kancelářský kvádro, ale sundal si kravatu a rozepnul si dva horní knoflíky. Napomádované vlasy mu padají k jedné straně popelavého obličeje. Štěká na Tima přes oltář s posvátným práškem něco o tom, že i když to tak navenek nevypadá, „já jsem vlastně anarchista, víš? Nepotřebujeme nic než sociální revoluci…“

Trvá nějakou chvíli, než se mi podaří zarazit proud jeho řečnění, abych mohla položit rozumnou otázku. „Můžu na chvíli mluvit zase já?“ ptám se naléhavě. Zvedá ruku. Co má na srdci, je stejně nekonečné jako imperativní: „NE, ale můžu jen říct…“ Nakonec ze sebe vychrlím: „Tak jestli jsi anarchista a socialista, proč jsi teda bankéř?“ Naneštěstí mám krk uvnitř jako z papíru a poslední slova zní už jen jako slabé nakřáplé ňafání.

„O tom, co jsi, nevypovídá tvoje profese, ale mnohem spíš dopad tvejch činů, “ říká a otáčí se ke konferenčnímu stolku jako řečník na symposiu: „Chci říct, jistě, je to zjevně v rozporu, ale puritánskej přístup k těmto záležitostem je obecně dokonce ještě větší překážka progresu.“

Agresivní, chytrej, vždycky v právu… typická ojetina se zaneřáděným nosem. Oblek na něm plandá a v obou koutcích úst má malá véčka zaschlých slin, jimž sekunduje pizzová krusta kolem jeho provozní, na pohled rozbolavělé nosní dírky. Řekla bych, že bankovní dekor mu zrovna moc nesvědčí.

Chtělo by to víno, říkám si, a vydávám se k Timově lednici plné lahví s vychlazeným Chablisem. Mmmn, vínečko. Už jen to pouhé pomyšlení dokáže prozářit tady to existenciální přítmí.

Tim a Chica svou improvizovanou etudku s focením už dohráli a zaměřili svou pozornost na mě. Jsem už trochu za kecací fází. Dala bych si drobet fajnovýho supermarketovýho vínka a nějakou dobu mlčela. Nenapadá mě nic zajímavýho, o čem bych chtěla nebo mohla mluvit.

Chica už mě stihla informovat, že je veganka, nepije ani nebere drogy, a já na ni zírám s náležitým úžasem. „Ach, tohle. To je zvláštní příležitost. Neškodí občas se urvat.“

„Ale tady piješ a bereš drogy a máš golfky z pravý kůže?“

„To ano, ale chovám se jako čistá.“

„Ale nejsi čistá.“ Dívám se na ni, jak krabatí bradu. „Ve skutečnosti jsi pokrytec.“

To je teda novinka. Bývaly doby, kdy si každý mohl z našich triček přečíst, co vyznáváme. Jsou to dvě desetiletí, možná víc, co jsem hrdě chodila v tričku s nápisem „Junkie’s Baddy Powder“ z řetězce Hysteric Glamour, které zesměšňovalo ten známý dětský tělový pudr a v devadesátých letech to byla hlavní komodita svého druhu ve skříni každé mladé ženy. Měla jsem taky tričko „Clean & Serene“ z Betty Ford Clinic, což Britům připadalo vtipné, zatímco Američani mávali jako potrhlí klíčenkami AA s nápisem „10 years sober“ čili „10 let bez alkoholu“. Většina žen z tohoto mého sesterstva pak na této cestě postoupila k odnošení alespoň jednoho dítěte, neboli takzvané „partyektomii“. Děti poskytují ženám něco, za co my ostatní musíme platit od třiceti tisíc liber výš. Dobrý důvod, proč zůstat čistá. Mateřství, nebo odvykačka? Neabsolvovala jsem ani jedno.

Tim jde za mnou do kuchyně. Tomu andílkovi s pohledem laně říká, že jsme dávní, dávní kamarádi a jak moc mě miluje a jak jsem mu udržovala tady ten kvartýr v činžáku na Mount Street ve čtvrti Mayfair, když mě bylo tolik co teď jí. Myslí to upřímně, a když jsem dospěla, byl mi opravdu oporou – pokud přiživování návyku na nízkých dávkách kokainu po dvě desetiletí je to, co dobrý kámošové dělaj jeden pro druhýho.

Chica postřehla, že vypadám nějak sklíčeně, a najíždí na podpůrný – bůh nám pomáhej – terapeutický modus. „Ty si naprosto skvělá a je s tebou ohromná zábava, páni, já to skoro nechápu. Taky si byla tak zažraná do svý práce? Páč mě to, jóó, teda totálně bere. Fakticky. Já dokonce ani nevím, jóó, jestli vůbec chci děti.“

Takže o dětech. Další téma, děti.

„Na to už je pozdě, “ říkám stroze, což většině lidských bytostí, které mají aspoň špetku sociální inteligence, obvykle zavře ústa. Jenže Chica je úplně mimo. Sama si v tu chvíli připadá empatická, ale podstatou té empatie je ve skutečnosti potřeba mluvit a mluvit. A mluvit. Se Sigmundem Freudem má v tuto chvíli společné jen jedno, a to je láska ke kokainu. Pokud se jí nepodaří vybudovat si kariéru na Instagramu, mohla by snad najít místo u PR agentury Freud’s.

„Vůbec není pozdě. Mám kamarádku…“

Byly jsme nejlepší kamarádky celý večer a celou noc, ale teď, když se dostávám do počátečních fází dojezdu, mě z ní začíná třeštit hlava. Zbytky toho, co bylo zábavné, se někam vytrácejí kapičku po kapičce. Chci-li to zase nastartovat a táhnout dál, je jen jediná možnost: vzít si další dávku. Víc drogy si vzít nemůžu. Takže co? Musím pryč a musím pryč rychle.

Přestože se zvedám a odcházím, Chica pořád ještě brebentí o své kamarádce, které je asi dvě stě let a nedávno porodila paterčata. Začínají mi lézt na nervy její půvabné nožky i její obličej s dychtivým, rádoby soucitným výrazem, kterým přede mnou kroutí a škube v roztodivných grimasách.

Teď ke mně doléhá jen jakýsi bezútěšný zvuk z nitra. Nespecifické stísňující pocity stejně jako ty jasné až k nesnesení: moje nohy ve srovnání s těmi jejími, budu ještě někdy moct nosit kraťasy jako ona, mám dost peněz, abych odstranila to údolí šedi v mé pěšince. Pak se z toho začíná skládat větší obraz. Existenciální. Letmé záblesky rodičů, sourozenců, mého přítele Charlieho, jaký to má všechno smysl. Můj život stojí za starou bačkoru. A práce, práce, práce, práce… jako pták, co mi zevnitř naráží do lebky. Je to ta stará známá morální matematika, která přichází ke slovu znovu a znovu: nemůžeš se zřídit, když musíš ráno vstávat do školy.

Začínám si říkat důvěrně známé lži: „Domů se vrátím v šest, vstanu před polednem a pak budu do osmi večer psát a odvedu úplně stejnou práci jako ten, kdo chodí normálně do zaměstnání. Musím akorát napsat tisíc slov do zítřejšího vydání a to se dá, to zvládnu, nemusím si kvůli dnešní noci nic vyčítat.“ Liju teď do sebe víno, jako by to byla limonáda, vzala jsem si na to jednu z Timových sklenek Riedel bez nožičky, které, jak ho zkušenost naučila, nevypadnou nachmeleným lidem z ruky tak snadno jako ty s nožkami.

Ta myšlenka se vrací znovu a znovu, až se ten existenciální bzukot mění v drásavý jekot.

Práce. Práce. Práce. Do prdele, PRÁCE! Můj duch poklesá níž a níž, až do žaludku, a cestou brká o každé jednotlivé žebro. Ach, bože, pomoz mi. Pomoz mi dostat se odtud. Pomoz mi říct NE.

Z úzkosti, kokešem vybičované do krajnosti, se pokouší prorazit si cestu rozumná verze mého já. Upokojuje mě. Tohle přece znáš. Nejsi tu poprvé. Zvládneš to. Jdi domů. Jdi domů ke svýmu rozumnýmu příteli, kterej spí ve vaší velký pohodlný posteli. Zítra je prostě další den.

Ne, zítra už je dnes. Práce. Práce. Práce.

„Jsi v pohodě, zlato?“ Tim si stoupá až nějak moc blízko mě. Opírám se o kuchyňskou linku s rameny vytaženými až k uším a s bradou na hrudi. Vztahuje ke mně ruce, asi mě chce obejmout a já mu dovoluju, aby mě vzal do náruče jako nějaká puberťačka zcepenělá ve všeobjímající náruči staropanenské tety s knírkem. „Pojď sem, pojď k Timbovi, zlatíčko.“

Vede mě zpátky k partičce šňupajících toxíků u konferenčního stolku a podává mi své oblíbené stříbrné brčko ve tvaru vysavače značky Hoover, dárek, stejně jako ty hodiny, od jednoho ze svých nudných, zábavychtivých kokešových kámošů. „Ne, díky.“ Dívám se na zkušeně připravené, jako podle břitvy zařezávající lajny vyrovnané na vyřazeném zpětném zrcátku z náklaďáku Peterbilt. Ušmudlané kreditní karty a srolované pětilibrovky u starýho Timba rozhodně nenajdete! Je tu několik čerstvě nastříhaných papírových brček, plastová příliš odírají nos.

„Zlato. Jsem moc rád, že tě vidím. Je to paráda, mít tě tady.“

Snažím se přijít na něco, co bych řekla, ale nic mě nenapadá.

„Dolehla na tebe depka, Kačenko? Tak jen si vzpomeň, zlato: ‚Cesta krajnosti vede do paláce moudrosti. ‘“

Ta stará otřepaná hláška. Zažil někdy ten velkej mystik William Blake taky nějakou takovou mizernou ubíjející londýnskou noc, jako ta dnes? Řekla bych, že ne.

„Nikdy nevíš, kdy máš dost, dokud nevíš, kdy máš víc než dost, “ říkám. „A já mám dost.“

Ahoj, musím jít.

„Jdu domů.“

Přemlouvají mě, mluví všichni najednou. Radí taxíka. Navrhují, abych ještě chvíli počkala a že objednáme Uber a svezu se do Notting Hillu společně s rozparáděným Liborem s tím nižším IQ. Srdce mi naráží zevnitř na hruď jako míč na squash a moje mysl mi neustále předhazuje zítřejší termín jako zuřivému teriérovi klacík.

Měla jsem jít domů už před šesti hodinami, o půlnoci. Po pravdě řečeno, o půlnoci před dvaceti lety, když všichni ti slušní lidé s tímhle svinstvem přestávali. Musím odtud vypadnout dřív, než se z hodin ozve medvídek Paddington, i když, navzdory svému stavu, jsem zvědavá, jaký zvuk Paddington asi vyluzuje. „Musím jít.“

Scházím po schodech. V Timově velkolepém starém činžáku je výtah, ale já na něj nečekám. Když půjdu pěšky, snad se z té úzkosti vychodím, snad se trochu vzchopím. Jdu pěšky po Mount Street poháněná kokainem a Chablisem a zoufalstvím, chci, aby mě čerstvý vzduch vzpružil. Balenciaga. Scotts. Marc Jacobs. Míjím všechny ty nóbl obchody a restaurace a na oranžovém světle na Audley Street si zastavuju černé taxi. Hroutím se na sedadlo, pokládám si hlavu do dlaní a v duchu řvu: „Už nikdy! Už nikdy nechci brát žádný drogy. Bože, prosím. Prosím, pomoz mi. Musím toho nechat.“

Zvedám hlavu, snažím se dýchat, dýchat, dýchat. Co jde nahoru, musí jít zas dolů. Zvedám hlavu a vidím, že se řidič dívá na svou pasažérku, nyní rozpláclou na zadním sedadle.

„Jsi v pořádku, lásko? Těžký ranní vstávání? Nebo ses ještě nedostala do postele?“

Jeho přátelské, chápavé popichování mi na chvilku zvedá náladu. Obracím v sloup vytřeštěné oči s nepřirozeně rozšířenými zorničkami, lemované den starou rozmazanou řasenkou a zhrudkovatělými očními linkami, a blekotám: „Tak nějak.“

Sedám si zase zpříma a sleduju Park Lane ubíhající po levé straně. Co jde nahoru, musí jít zas dolů. Čelisti mám křečovitě sevřené, stoličky zaťaté. Ramena rozbolavělá a ztuhlá. Cítím svůj pot z podpaždí. Pokouším se nemyslet na jiné lidi, jak ráno vstávají, jdou se vysprchovat a navonět, poslouchají žvanění vlezlých moderátorů z rádia, pohánějí děti do školy, řadí se do fronty na slabé, společensky přijatelné, nádenické potěšení z kávy, všechno zdravé aktivity užitečného člověka. Možná jsou unavení. Někdo z nich má možná i kocovinu ze středy. Kolik idiotů jako já se choulí na zadním sedadle v taxíku? Myslím na svého bratra Willa několik mil na sever odtud, v Tufnell parku, jak rezignovaně říká ahoj svému nejmladšímu dítěti, které ho přišlo vzbudit nějakou hračkou nebo nějakou absurdní batolecí otázkou. A na svého mentálně retardovaného bratra Toma, který žije v Devonu v pečovatelském domě u moře a vystačí si s několika pivky nebo příjemným šálkem instantního kafe. Bolí to. Všechno to hrozně bolí.

Připadám si ve své stupiditě sama. Ale nejsem sama.

Dočetla jsem se, že v průzkumu zaměřeném na analýzu odpadních vod ve velkých evropských městech vykazují londýnské splašky zdaleka nejvyšší hodnoty kokainu uprostřed týdne. V roce 2016 skoro gram na tisíc obyvatel. Veřejná hřiště, kde se pohybuje kolem deseti tisíc dalších takových, kteří si zasviňují zbytek týdne. To je ten absolutně nejúčinnější záchranný člun, jaký nabízejí statistiky každému, kdo se za svítání střemhlav propadá ke dnu na zadním sedadle londýnského taxíku.

Žádné pozitivní aspekty tato situace nemá.

Auto sviští kolem Hyde Parku na Bayswater Road, stahuji okénko. V tuto ranní hodinu je venku málo lidí, jen běžci, pejskaři a pár těch s pásmovou nemocí. Závidím jim, že jsou na té správné straně úsvitu. Vystrkuju hlavu z okénka, vyhlížím ven a vdechuju zelení vonící vzduch vanoucí z parku. Co jde nahoru, musí jít zas dolů. „Vstát ve dvě odpoledne: pracovat do osmi…“

Charlie chodívá spát už v devět, protože má řádné zaměstnání a baví ho to. Brzy do postele, brzy vstát. Pokud jsou mé propočty správné, akorát se minu s ním i s jeho věcným komentářem. Kovové schody jako vždycky řinčí, když po nich vystupuju k našemu bytu v prvním patře. Otevírám dveře do ticha, ve vzduchu se ještě vznáší vůně večeře. Párky. Shora je slyšet pisklavé chrápání. Ten línej šmejd si přispává. Je krátce po šesté. Nevstal do práce tak brzy, jak jsem doufala.

Svlékám se tam, kde jsem zůstala stát, nechávám cigaretami načichlé oblečení a kalhotky tou lepší stranou nahoru na hromadě na podlaze kuchyně. S pomocí rukou i nohou lezu po úzkých strmých schůdcích do naší ložnice v podkroví a opilecky vrávorám k posteli, přičemž předstírám, že se opatrně plížím.

„Mmm…lik je hodin?“ Jeho hlas tlumí spánek a deka. Neříkám nic. Teď už je trochu víc vzhůru a znechuceně frkne: „Pch, ty smrdíš.“

Chci mu říct, že jsou tři ráno. On je totiž rozdíl mezi šestou ranní a třetí ráno. Ale co čert nechce! Nesnesitelné cinkání, pekelná ranní stupnice. Teď víme oba, kolik je hodin: šest nula sedm ráno, přesně. Čas, kdy Charlie vstává s výjimkou dnů, kdy vstává v 5:15 a jde do fitka nebo ve čtyři, aby chytil první let do Frankfurtu.

„Sorýýýýý, “ říkám a fláknu sebou do postele.

„Losere, “ mumlá.

Jsem ve stabilizované poloze: „Já vím, já vím.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž