Karen M. McManusová

Jeden z nás je na řadě

Mámě a tátovi

ONE OF US IS NEXT

Text copyright © 2020 by Karen M. McManus, LLC

Jacket photograph (second girl) © 2020 by Nabi Tang/Stocksy;

all other photographs used under license from Shutterstock.com

Translation © Anna Vrbová, 2020

ISBN 978-80-242-6698-5

Oblíbené

Maeve Rojasová

studentka třetího ročníku Bayviewské střední školy, Bronwynina sestra

Knox Myers

student třetího ročníku Bayviewské střední školy, Presumpce neviny

Phoebe Lawtonová

studentka třetího ročníku Bayviewské střední školy, kavárna Contigo

Bronwyn Rojasová

členka původní Bayviewské čtyřky, Maevina sestra

Nate Macauley

člen původní Bayviewské čtyřky

Addy Prentissová

členka původní Bayviewské čtyřky, kavárna Contigo

Cooper Clay

člen původní Bayviewské čtyřky

Luis Santos

Cooperův nejlepší kamarád, kavárna Contigo

Emma Lawtonová

studentka čtvrtého ročníku Bayviewské střední školy, Phoebeina sestra

Owen Lawton

Phoebein bratr

Ashton Prentissová

Addyina sestra

Kiersten Myersová

Knoxova sestra

Eli Kleinfelter

právník, Presumpce neviny

Jules Crandallová

studentka třetího ročníku Bayviewské střední školy, Phoebeina nejlepší kamarádka

Brandon Weber

student třetího ročníku Bayviewské střední školy, hráč amerického fotbalu

Sean Murdock

student třetího ročníku Bayviewské střední školy, baseballista

ČÁST PRVNÍ

Pátek 6. března

REPORTÉRKA (stojí na kraji zahnuté ulice před velkou bílou štukovanou budovou): Dobré ráno, u mikrofonu Liz Rosenová z kanálu Sedm. Hlásím se živě od Bayviewské střední školy, kde se studenti vzpamatovávají ze včerejší ztráty svého spolužáka.

V městečku se jedná už o druhé tragické úmrtí teenagera během osmnácti měsíců a atmosféra před školou se nese v duchu šokovaného déjà vu.

(Střih a záběr na dvě dívky, z nichž jedna si utírá slzy a druhá se tváří bezvýrazně.)

PLAČÍCÍ DÍVKA: Je to… je to tak smutné. Někdy mám pocit, že je snad Bayview prokleté. Nejdřív Simon a teď tohle.

DÍVKA BEZ VÝRAZU: Tohle je úplně jiné než to, co se stalo Simonovi.

REPORTÉRKA (napřahuje mikrofon k plačící dívce): Byli jste si se zemřelým studentem blízcí?

PLAČÍCÍ DÍVKA: Zase tak blízcí ne, ne doopravdy. Vlastně vůbec ne. Koneckonců jsem teprve v prváku.

REPORTÉRKA (obrací se k druhé dívce): A co vy?

DÍVKA BEZ VÝRAZU: Myslím, že bychom s vámi neměly mluvit.

O deset týdnů dříve

Reddit, fórum Pomsta je moje

vlákno založeno účastníkem Bayview2020

Ahoj.

Je tohle ta skupina, kam přispíval Simon Kelleher?

– Bayview2020

Zdravím.

Přesně ta. – Temnoplodec

Proč jste se přesunuli jinam? A proč tu nejsou skoro žádné příspěvky? – Bayview2020

Na staré stránce bylo moc čumilů a novinářů.

Navíc máme nová bezpečnostní opatření. Poučili jsme se od našeho kamaráda Simona.

Podle tvého uživatelského jména soudím, že ho znáš?

– Temnoplodec

Simona zná každý. Totiž znal.

Ale vyloženě kamarádi jsme nebyli. – Bayview2020

Dobrá. A co tě sem přivádí? – Temnoplodec

Ani nevím. Prostě to na mě vyskočilo. – Bayview2020

Blbost. Tohle fórum je věnováno pomstě a není snadné ho najít.

Jsi tu z nějakého důvodu.

Co je to? Nebo že by spíš kdo? – Temnoplodec

Kdo.

Někdo, kdo provedl strašnou věc.

Zničil život mně a mnoha dalším lidem.

A jemu se přitom nestalo NIC.

A já s tím nemůžu nic udělat. – Bayview2020

Jsem na tom stejně.

Máme hodně společného.

Je to děs, když si člověk, který ti zničí život, dál chodí po světě jako by nic.

Jako by jeho činy neměly následky.

Ale dovolím si nesouhlasit s tvým závěrem.

Vždycky můžeš něco udělat. – Temnoplodec

Kapitola první

Maeve

Pondělí 17. února

Moje sestra si myslí, že jsem flákač. Neřekne to přímo – respektive nenapíše, abych byla přesnější – ale zřetelně to naznačuje:

Podívala ses na ten seznam univerzit, který jsem ti poslala? Začít se porozhlížet v polovině třeťáku není předčasné.

Vlastně je to spíš pozdě.

Jestli chceš, můžeme se někam zajet podívat, až přijedu domů na Ashtoninu rozlučku se svobodou.

Měla by ses přihlásit někam, kde to bude úplně mimo tvou komfortní zónu.

Co třeba Havajská univerzita?

Vzhlédnu od mobilu, v němž se hromadí zprávy, a setkám se s tázavým pohledem Knoxe Myerse. „Bronwyn je toho názoru, že bych měla jít na Havajskou univerzitu,“ oznámím mu a on se div nezadusí, jelikož má plnou pusu empanady.

„Uvědomuje si doufám, že je to na ostrově?“ zeptá se, natáhne se po vodě s ledem a na jeden hlt vypije půl sklenice. Slané plněné kapsičky neboli empanady z kavárny

Contigo jsou vyhlášené po celém Bayview, ale pokud nejste zvyklí na ostré, může to být příliš velké sousto. Knox, který se sem přistěhoval z Kansasu, když byl ještě na základce, a mezi jehož oblíbená jídla pořád patří dušené maso s houbovou omáčkou, na ostré rozhodně zvyklý není.

„Copak už zapomněla, že jsi zarytý odpůrce pláží?“

„Já nejsem odpůrce pláží,“ ohradím se. „Jen zrovna nemusím písek. A příliš slunce. A spodní proudy. A mořské potvory.“ S každou větou zvedne Knox obočí o něco výš.

„Tak hele, to ty jsi mě přece donutil podívat se na Příšery z hlubin,“ připomenu mu. „Takže za můj strach z oceánu můžeš převážně ty.“ Knox byl můj vůbec první kluk. Chodili jsme spolu minulé léto a byli jsme oba tak nezkušení, že jsme si neuvědomili, že se ve skutečnosti navzájem nepřitahujeme. Většinu vztahu jsme strávili sledováním přírodovědného kanálu – už u toho nás mohlo trknout, že je nám spolu líp jako kamarádům.

„Přesvědčilas mě,“ řekne Knox suše. „Je to škola přesně pro tebe. Až přijde čas, moc rád si přečtu tvou procítěnou uchazečskou esej.“ Předkloní se a pro důraznost zvýší hlas.

„Což bude příští rok.“

Povzdychnu si a zabubnuju prsty o světle kachličkovaný stolek. Café Contigo je argentinská kavárna a restaurace s tmavomodrými stěnami a plechovým stropem, kde se ve vzduchu mísí vůně sladkých a pikantních pokrmů. Ke mně domů to odsud není ani kilometr a půl a od té doby, co Bronwyn odjela studovat na Yale a u mě v pokoji se najednou rozhostilo ticho, si nejradši dělám domácí úkoly právě tady. Líbí se mi ten kavárenský shon i to, že nikomu nevadí, když tu strávím tři hodiny a objednám si jen kafe.

„Bronwyn si myslí, že jsem ve skluzu,“ řeknu Knoxovi.

„No jasně, vždyť Bronwyn měla přihlášku na Yale připravenou už v mateřské školce, ne?“ řekne. „Máme spoustu času.“

Knox je jako já – chodíme do třeťáku na Bayviewskou střední, je nám sedmnáct a jsme starší než většina spolužáků. V jeho případě to vzniklo tak, že byl ve školce na svůj věk malý a rodiče mu dali odklad. V mém proto, že jsem polovinu dětství strávila po nemocnicích s leukémií.

„Nejspíš jo.“ Natáhnu se pro Knoxův prázdný talíř a položím ho na svůj, ale přitom shodím slánku, takže se po celém stole rozsypou bílé krystalky. Bezmyšlenkovitě vezmu špetku soli mezi dva prsty a hodím ji přes rameno. Abych zažehnala smůlu, jak mě naučila Ita. Babička má v zásobě spoustu pověr. Některé jsou kolumbijské a některým se naučila ve Spojených státech, kde už žije třicet let. Jako malá jsem se řídila všemi, zvláště když jsem byla nemocná. Když si vezmu korálkový náramek od Ity, tak ty testy nebudou bolet. Když se vyhnu všem prasklinám v podlaze, budu mít normální počet bílých krvinek. Když sním večer před Novým rokem dvanáct kuliček hroznového vína, tak následující rok neumřu.

„Každopádně když na vysokou nepůjdeš rovnou, nenastane konec světa,“ řekne Knox. Hrbí se na židli a rukou si odhrnuje kštici hnědých vlasů z čela. Knox je tak vyzáblý, že i když do sebe právě nacpal všechny svoje empanady a polovinu mých, vypadá pořád hladově. Vždycky když je u nás doma, snaží se ho jeden nebo oba mí rodiče vykrmit.

„Spousta lidí nejde rovnou na vysokou.“ Těká očima po restauraci, až se jeho pohled zastaví na Addy Prentissové, která zrovna vychází z kuchyně a v jedné ruce balancuje tác.

Pozoruju Addy, jak kličkuje kavárnou a se zkušenou lehkostí roznáší talíře s jídlem. Když televize v rámci pořadu Mikhail Powers pátrá, který se zabývá skutečnými kriminálními případy, odvysílala kolem Dne díkuvzdání speciální reportáž „Bayviewská čtyřka: kde jsou její členové dnes“, uvolila se Addy vůbec poprvé poskytnout rozhovor. Nejspíš vycítila, že se tvůrci chystají vyobrazit ji jako tragéda celé skupinky – moje sestra se dostala na Yale, Cooper získal prestižní stipendium na Kalifornské státní univerzitě ve Fullertonu, a dokonce i Nate si zapsal pár předmětů na veřejné vysoké škole – a to nehodlala připustit. S Adelaide Prentissovou se rozhodně titulek „Bývalá bayviewská královna krásy nemá na víc než na střední školu“ spojovat nebude.

„Když máte už při maturitě jasno, co chcete dělat, jenom dobře,“ vysvětlovala tehdy, seděla přitom na barové židličce v Contigu a za ní na tabuli svítila denní nabídka napsaná barevnými křídami. „Když to ale nevíte, proč byste vyhazovali majlant za titul, který třeba nikdy nevyužijete? Není přece nic špatného na tom nemít v osmnácti letech naplánovaný celý život.“

Nebo v sedmnácti. Ostražitě pozoruju telefon v očekávání další laviny Bronwyniných zpráv. Sestru mám moc ráda, ale její perfekcionismus nemá obdoby.

Do kavárny se začínají trousit večerní hosté, zaplní se poslední stolky a na velkoplošných nástěnných obrazovkách se schyluje k prvnímu zápasu sezóny baseballového týmu Kalifornské státní univerzity ve Fullertonu. Když má Addy tác skoro prázdný, rozhlédne se po místnosti, a když zachytí můj pohled, usměje se. Prorazí si cestu k našemu rohovému stolku a položí mezi mě a Knoxe talířek alfajores. Tyhle sušenky slepované mléčným karamelem jsou místní specialita a zároveň jsou jediným jídlem, které se Addy za devět měsíců práce v Contigu naučila připravovat. Natáhneme se po nich s Knoxem současně. „Dáte si ještě něco?“ zeptá se Addy a zastrčí si pramen stříbřitě růžových vlasů za ucho. Během minulého roku vyzkoušela několik barev, ale to, co nebylo růžové nebo fialové, dlouho nevydrželo. „Jestli jo, tak byste si měli objednat hned. Až půjde nadhazovat Cooper, všichni si dají pauzu.“ Pohlédne na nástěnné hodiny. „Což bude tak za pět minut.“

Zavrtím hlavou, Knox si stoupne a sklepe si drobky ze své oblíbené šedivé mikiny. „Taky si nic nedám, ale odskočím si,“ řekne. „Podržíš mi místo, Maeve?“

„Spolehni se,“ řeknu a položím na jeho židli svůj batoh. Addy se napůl otočí a málem upustí tác. „Pane bože!

Už jde na to!“

Na všech obrazovkách v restauraci se objeví stejný záběr: Cooper Clay kráčí k nadhazovacímu kopci, aby se před svým vůbec prvním univerzitním zápasem rozhýbal. Viděla jsem Coopera přes Vánoce, tedy ani ne před dvěma měsíci, ale najednou se mi zdá větší, než si ho pamatuju. Pořád má hranaté čelisti a hezkou tvář, ale oči se mu zvláštně ocelově lesknou, což jsem u něj nikdy neviděla. Na druhou stranu jsem Coopera až do téhle chvíle viděla nadhazovat jen z dálky.

Přes hovor v restauraci komentátory neslyším, ale tuším, co asi říkají. Cooperův debut je v tuhle chvíli nejpropíranější událostí univerzitního baseballu, takže místní sportovní kanál dokonce odvysílá celý zápas živě. Rozruch asi částečně vyvolává i vzpomínka na neblaze proslulou Bayviewskou čtyřku, dále skutečnost, že je Cooper jedním z mála otevřeně homosexuálních hráčů baseballu, ale i to, jak zazářil během jarní přípravy. Sportovní analytici uzavírají sázky, jestli to Cooper dotáhne až do profesionální Major League ještě před koncem své první univerzitní sezóny.

„Naše superstar konečně naplní svůj osud,“ řekne Addy láskyplně a Cooper si na obrazovce upraví kšiltovku. „Ještě naposledy zkontroluju stoly a pak si sednu k vám.“ Proplétá se kavárnou, pod paží prázdný tác a v ruce bloček na objednávky, jenže pozornost osazenstva místnosti už se odvrátila od jídla k baseballu.

Nespouštím oči z televize, i když místo záběrů na Coopera teď probíhá rozhovor s trenérem soupeřů. Jestli Cooperův tým vyhraje, proběhne tenhle rok dobře. Sotva mi tahle myšlenka prolétne hlavou, pokusím se ji potlačit, protože když z toho zase udělám sázku proti osudu, zápas si vůbec nevychutnám.

Vedle mě hlasitě skřípne židle a o paži se mi otře známá černá kožená bunda. „Jak je, Maeve?“ zeptá se Nate Macauley a uvelebí se na židli. Přejede pohledem po posoleném stole. „No nazdar. Solný masakr. Všichni jsme odsouzeni k záhubě, viď?“

„Ha, ha, ha,“ řeknu, ale zacukají mi koutky. Od té doby, co spolu Nate s Bronwyn skoro před rokem začali chodit, je pro mě Nate skoro jako bratr, a hádám, že tohle škádlení k tomu tak nějak patří. I teď, když si od Bronwynina nástupu na univerzitu už potřetí dávají „pauzu“. Nejdřív se celé léto strachovali, jestli bude jejich vztah na dálku tří tisíc kilometrů fungovat, až to dospělo do stavu, kdy jsou střídavě nerozluční, pak se hádají, rozcházejí se a zase se dávají dohromady.

Kupodivu se zdá, že to tak oběma vyhovuje.

Nate se jen ušklíbne a rozhostí se mezi námi příjemné ticho. Trávit s ním čas je snadné, stejně jako s Addy a ostatními Bronwyninými kamarády. Našimi kamarády, opravuje mě vždycky, ale není to tak úplně pravda. Nejdřív to byli její kamarádi; bez ní by to mí kamarádi nebyli.

Jako by mi četl myšlenky, telefon mi znovu zabzučí a uvidím další zprávu od Bronwyn. Už začal zápas?

Každou chvíli začne, napíšu. Cooper se rozcvičuje.

Kéž by to dávali na ESPN, abych se taky mohla dívat!!! Sportovní kanál Pacific Coast Sports Network bohužel v Connecticutu nevysílá. Po pravdě jeho vysílací rádius nesahá dál než tři hodiny od San Diega. A ani nestreamuje živé přenosy online.

Nahrávám ti to, připomenu jí.

Já vím, ale to není totéž. Mrzí mě to :(

Spolknu zbytek sušenky a pozoruju šedé tečky, které visí na displeji mého telefonu tak dlouho, že začnu tušit, co přijde vzápětí. Bronwyn jinak píše zprávy rychlostí blesku. Nikdy neváhá; jen když se chystá napsat něco, o čem si myslí, že by to psát neměla. A v současné době je na jejím seznamu věcí, které se „nevytahují“, jen jediné takové téma.

A taky že jo: Je tam Nate?

Sestra už možná nebydlí ve vedlejším pokoji, ale to neznamená, že si z ní nemůžu utahovat. Kdo? odepíšu a pohlédnu na Natea. „Pozdravuje tě Bronwyn,“ řeknu.

V jeho tmavomodrých očích to blýskne, ale výraz zachová lhostejný. „Že taky zdravím.“

Asi to chápu. Když je člověk zvyklý mít někoho pořád nablízku a pak ten někdo najednou nablízku není, všechno se změní, ať na něm dotyčnému záleží sebevíc. Cítím to taky, i když jinak. Jenže s Natem nemáme takový vztah, abychom spolu mluvili o pocitech – po pravdě takový vztah máme oba pouze s Bronwyn – takže se na něj jen zašklebím. „Potlačování pocitů je nezdravé, abys věděl.“

Než Nate stačí odpovědět, zavládne kolem nás shon:

Knox se vrací, Addy si k našemu stolu přitahuje židli a současně se přede mnou zhmotní talíř plný tortilla chipsů s trhaným hovězím, rozteklým sýrem a omáčkou chimichurri – tedy nachos à la Contigo.

Pohlédnu směrem, odkud nachos přiletěly, a setkám se s tmavě hnědýma očima. „Zobání k zápasu,“ řekne Luis Santos a přehodí si utěrku, jíž držel talíř, přes rameno. Luis je Cooperův nejlepší kamarád ze střední. Než oba loni odmaturovali, dělal Cooperovi v baseballovém týmu catchera. Café Contigo patří jeho rodičům a on tu pracuje na částečný úvazek souběžně se studiem na městské univerzitě. Od té doby, co jsem si z tohohle stolku v rohu udělala druhý domov, vídám Luise víc, než když jsme spolu chodili do školy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první