LASER

HUGH HOWEY

PÍSEK

LASER

Přeložil Jiří Engliš

SAND

Copyright © Hugh Howey 2014

Translation © Jiří Engliš, 2020

ISBN 978-80-242-6797-5

Věnováno postiženým

ČÁST PRVNÍ

OPASEK POHŘBENÝCH BOHŮ

JEDNA

Údolí dun

PALMER

Světlo hvězd je vedlo údolím dun do severních pustin. Tucet mužů kráčel v řadě za sebou, šátky z hrubého plátna uvázané kolem krku a přetažené přes nos a ústa, kůže vrzala, pochvy chrastily. Cesta je vedla oklikami, jenže přímá trasa by znamenala šplhat po úbočích sypkého písku a čelit skučícím větrům na vrcholcích. Byla tu dlouhá cesta a pak byla obtížná cesta a banditi ze severních pustin jen zřídkakdy volili tu obtížnou.

Palmer si nechával své myšlenky pro sebe, zatímco ostatní prohazovali oplzlé vtipy a vymyšlené historky o několika druzích dosažené kořisti. Jeho kamarád Hap šel víc vpředu a snažil se starším mužům vlichotit. Bylo dost nemoudré putovat pustinami s tlupou banditů, jenže Palmer byl písečný potápěč. Žil pro tu žiletkově tenkou hranici mezi šílenstvím a zdravým rozumem. A kromě toho tihle vousatí a páchnoucí chvastouni nabízeli měsíční výdělek za dva dny práce. Cesta do pustin a rychlý ponor nebyly proti hromadě mincí nic.

Hlučná řada mužů jako had obkroužila strmou dunu a opustila závětří. Palmer si upravil pleskající šátek. Zastrkal okraj tkaniny pod ochranné brýle, aby ji udržel na místě. Písek mu ošlehával pravou stranu obličeje a prozrazoval mu, že míří k severu. Poznal to, aniž by vzhlédl ke hvězdám, věděl to i bez pohledu na vysoké vrcholky na západě. Vítr mohl zeslábnout, nebo zuřivě zesílit, ale jeho směr zůstával stejně stálý jako cesta slunce po obloze. Od východu k západu a písek jím nesený se usazoval Palmerovi ve vlasech, ucpával mu uši, hromadil se v zakřivených ornamentech plazivých dun a pohřbíval svět pod tisícem metrů pekelné kamenné drtě.

Když pirátský smích zástupu odumřel, Palmer uslyšel další hlasy pouštního sboru. Sténání větru a šustění, jak vlny poletujícího písku dopadaly na duny a škrábaly muže jako brusný papír. Písek na písku vydával zvuk jako syčící chřestýš připravený k útoku. V okamžiku, kdy si to pomyslel, se ukázalo, že vlnka v duně je něco víc než vlnka. Had se odplazil a zmizel ve své díře. Bál se Palmera stejně jako on hada.

Byly slyšet i další zvuky. Ozývalo se chrastění těžké výstroje, kterou nesl na zádech: potápěčské láhve a potápěčský oblek, ochranná maska a ploutve, regulátor a majáčky, všechny ty nástroje jeho řemesla. Od západu se ozývalo volání kojotů, jejichž pronikavé vytí mělo unikátní schopnost nést se i proti větru, aby varovalo sousední smečky, že se mají držet dál. Volali, že přicházejí lidé. A tuhle myriádu hlasů podbarvoval tlukot srdce pouštních písků, bubnování, které nikdy neustávalo a které člověk cítil v kostech dnem i nocí od dělohy do hrobu. Bylo to hluboké dunění, jež přicházelo ze země nikoho daleko na východě, možná burácení hromu, povstalecké bomby, nebo prdění bohů – podle toho, kterému z mnoha druhů nesmyslů kdo věřil.

Palmer se zaposlouchal do těch vzdálených reptavých hlasů a pomyslel na svého otce. Jeho názor na tátu se měnil jako duny. Občas ho považoval za zbabělce, protože odešel potajmu a v noci. Občas ho považoval za kurážného parchanta, protože se vydal do země nikoho. O člověku, který se odváží do míst, odkud se ještě nevrátila živá duše, se dá říkat leccos obdivného. Něco méně přívětivého pak jde říkat o pitomci, který kvůli tomu odejde od ženy a čtyř dětí.

Strmá duna na západě sklesala do sedla, do úžlabiny v písku, která odhalovala široký pás nebe posetého hvězdami. Palmer si prohlížel nebe, celý rád, že může přemýšlet i o něčem jiném než o otci. Linii hřbetů nepřekročitelných Kamenných hor bylo vidět, i když nesvítil měsíc. Jejich hrozivě rozeklaný okraj ohraničoval černé prázdno, v němž náhle končila souhvězdí.

Někdo vzal Palmera za loket. Otočil se a zjistil, že Hap zůstal pozadu, aby si na něj počkal. Kamarád měl obličej osvícený zespodu potápěčskou svítilnou, která mu visela na krku a byla přepnutá na matné světlo.

„Chceš si hrát na silnýho mlčenlivýho týpka?“ sykl Hap, hlas ztlumený šátkem a větrem.

Palmer si nadhodil těžkou potápěčskou soupravu na ramenou. Cítil pot nasáklý v košili pod plátěným batohem. „Nechci si hrát na nic,“ řekl. „Jenom jsem se zamyslel.“

„No dobře. Hele, co kdyby ses taky bavil s ostatníma, hm? Nechci, aby si mysleli, že jseš na hlavu nebo tak něco.“

Palmer se zasmál. Ohlédl se přes rameno, aby se podíval, jak daleko za nimi je další chlápek a kam až vítr odnáší jejich slova. „Vážně?“ zeptal se. „Protože to by bylo docela ostrý, no nemyslíš?“

Hap se zatvářil, jako že si to srovnává v hlavě. Zabručel. Nejspíš ho rozčilovalo, že jeho samotného by taková odpověď nenapadla.

„Víš určitě, že za tenhle ponor dostaneme zaplaceno?“ zeptal se Palmer tiše. Přemáhal nutkání vyšťourat si písek z ucha, protože věděl, že by to pak bylo ještě horší. „Nechtěl bych, aby nás zase vyšplouchli jako posledně.“

„To ne, kurva, tihle chlapi mají svoje zásady.“ Hap ho poplácal po zátylku a písek se smísil s potem v bláto. „Klid, Vaše Výsosti. Dostaneme zaplaceno. Rychlý ponor, něco písku v plicích a v neděli už zase budeme popíjet drinky s ledem v Doupěti pusinek. Kruci, třeba bych se od tvojí mámy mohl dočkat i nějakého tance v klíně.“

„Táhni v řiť,“ odstrčil Palmer kamarádovu ruku.

Hap se zasmál. Ještě jednou Palmera poplácal a zpomalil, aby ostatní oblažil dalším vtipem o Palmerově mámě. Palmer už ho slyšel několikrát. Pokaždé byl méně legrační a čím dál tím vousatější. Šel mlčky sám a myšlenky mu těkaly k troskám rodiny, k tomu, jak ho pot na zátylku ve větru studí, zatímco se na něj chytá písek, a na to, že má-li být upřímný, drink s ledem v Doupěti pusinek nezní vůbec špatně.

DVA

Opasek bohů

V závětří velké duny stál tábor se shlukem stanů, pleskajících ve vířícím větru. Pochodující muži zde nalezli hořící vysokou hranici, jejíž mihotavá záře se rozlévala nad dunami a vedla jejich cestu v tanci stínů. Ze stanů se vynořili další muži a následovalo chlapské přivítání s poplácáváním po zádech a držením za ramena, až se písek s každým divokým objetím rozlétal okolo. Muži si hladili dlouhé plnovousy, klevetili a vtipkovali, jako by se dlouho neviděli. Položili batohy na zem, naplnili čutory vodou ze sudu. Oběma mladým potápěčům řekli, ať počkají u ohně, zatímco se někteří z mužů odloudali k velkému stanu uhnízděnému mezi strmými dunami.

Palmer byl rád, že si může sednout. Shodil ze zad batoh s potápěčskou soupravou a pečlivě ji uložil u ohně. Pokrčil rozbolavělé nohy, posadil se, opřel se o batoh a těšil se z plápolavého tepla hořících polen.

Hap se posadil k ohni se dvěma muži, s kterými mluvil během pochodu. Palmer poslouchal, jak se dohadují a smějí, hleděl přitom do ohně a pozoroval, jak polena hoří. Myslel na svůj domov ve Springstonu, kde by bylo zločinem porazit strom a spálit jej v ohni, kde domovy zahřívaly a zasmrádaly brikety sušeného trusu, kde plyn z trubek jeden den hořel, ale druhého dne pak zadusil rodinu ve spánku. V pustinách se na takové věci nehledělo. Roztroušené hájky se zde vyskytovaly proto, aby byly vykáceny. Občasné zvíře proto, aby bylo snědeno. Bublající prameny proto, aby se z nich hltavě pilo, dokud nevyschly.

Palmer se přivrtěl blíž k plamenům a nastavil jim dlaně. Z potu pochodu, z větru a z myšlenek na domov mu začala být zima. Bavila ho ta erupce hlasů, které odvážně proskakovaly vysokými plameny. Smál se, když se smáli ostatní. A když mu zakručelo v sevřeném břiše, zalhal, že je to z hladu. Pravda byla taková, že měl z téhle práce špatný pocit.

Tak především nikoho z těch mužů neznal. A jeho sestra ho varovala před divochy, které zná, natožpak před těmi, kteří mu byli cizí. Hap se za tu skupinu zaručil, nakolik se tomu dalo věřit. Palmer se otočil a sledoval, jak jeho kamarád vypráví ve světle ohně vtip, obličej nasvícený oranžově, ruce rozkmitané zanícenou gestikulací. Nejlepší kamarádi od potápěčské školy. Palmer si představoval, že by jeden pro druhého šli hlouběji než pro kohokoliv jiného. Ta záruka tedy nějakou cenu nejspíš měla.

Za Hapem zahlédl Palmer dva sarfery se svinutými plachtami a spuštěnými stěžni, zaparkované mezi dvěma strmými dunami. Větrem poháněná vozidla se dvěma trupy, slátanými z úlomků plechu vylovených z hlubin, se kolébala na štíhlých sanicích. Přes příď každého vozidla se pnula síť ze svázaných lan – které jeho otec říkal trampolína – a Palmer pomyslel na dny strávené projížďkami s tátou na východní straně zdi, na výskání, když se jeden z trupů při silném poryvu větru nadzvedl nad písek, na záblesk otcova širokého úsměvu zpod třepetajícího se šátku, jako by všechno bylo úplně pod kontrolou. Palmerovi ten pocit rychlosti chyběl. Z života se stalo pomalé plahočení po písku. Uvažoval, jestli by je – až bude práce hotová – tihle chlápci zpátky do města nesvezli. Cokoliv, aby se vyhnul nočním pochodům a bivakům v závětří rozpálených dun.

Několik mužů z těch, kteří s nimi přišli ze Springstonu, si přisedlo k volnému kroužku u ohně. Mnozí z nich byli staří, nejspíš jim táhlo k padesátce, což představovalo víc než dvojnásobek Palmerova věku a zhruba tolik, kolik se dalo od života očekávat. Měli do sněda ošlehanou kůži nomádů, pouštních kočovníků, cikánů. Muži, kteří spali pod hvězdami a lopotili se pod sluncem. Palmer si slíbil, že takhle nikdy vypadat nebude. Nadělá bohatství zamlada, zakopne o výnosný nález, on a Hap se vrátí do města jako hrdinové a budou žít ve stínu. Duna kreditů smaže staré hříchy. Otevřou si obchod s potápěčskými potřebami, budou se živit prodejem a opravami výstroje nešťastníkům, kteří riskují životy pod pískem. Budou mít stálý příjem od hlupáků, kteří prolézají jeho hromady. Stejně jako on a Hap právě teď.

Dokolovala k němu láhev. Palmer ji zvedl k ústům a předstíral, že pije. Zatřásl hlavou, otřel si ústa a naklonil se stranou, aby předal láhev Hapovi. Přiložili do ohně smích a k třpytivému nebi vylétly jiskry.

„Vy dva.“

Palmerovi přistála na rameni těžká ruka. Otočil se a uviděl Moguhna, černého banditu, který vedl jejich pochod dunami. Moguhn shlížel na něj a na Hapa a jeho silueta zakrývala hvězdy.

„Brock vás chce hned vidět,“ řekl bandita, obrátil se a vklouzl do tmy za ohněm.

Hap se usmál, ještě jednou si přihnul a podal láhev vousatému muži na druhé straně. Vstal, usmál se na Palmera zvláštním úsměvem, s vyboulenými tvářemi, otočil se a prskl do plamenů. Oheň i smích vyšlehly prudčeji. Poplácal Palmera po rameni a spěšně se vydal za Moguhnem.

Palmer sebral svoji výstroj a následoval ho. Na to, aby ji nechal někomu pohlídat, tu nikomu nevěřil. Když kamaráda dohonil, Hap ho vzal za loket a přitáhl si ho vedle sebe. Společně šli za Moguhnem po udusané stezce mezi ohništěm a shlukem stanů.

„Snaž se udělat dojem,“ zasykl Hap. „Tohle je naše vstupenka do velkých časů.“

Palmer neřekl nic. Jediné, co chtěl, bylo vydělat tolik, aby mohl pověsit potápění na hřebík, ne se předvádět před touhle bandou a připojit se k ní. Olízl si rty, jež ho dosud pálily od alkoholu, a proklínal se, že nepil víc, když byl mladší. Má co dohánět. Pomyslel na své mladší bratry a na to, jak jim poví, až je zase uvidí, aby nedělali stejné chyby jako on. Naučte se potápět. Naučte se pít. Neplýtvejte časem na to, abyste se učili zbytečnosti. Buďte spíš jako vaše sestra než jako já. To jim poví.

Moguhn byl ve světle hvězd skoro neviditelný, ale rýsoval se na pozadí stanů, jimiž prosvítalo mihotavé světlo lamp. Někdo odhrnul chlopeň, čímž vypustil světlo jako vyplašený roj hmyzu. Tisíce hvězd nad nimi potemněly a jasně svítit zůstal jenom bůh války. Byl to Colorado třímající meč, velké letní souhvězdí, jehož opasek tvořily tři hvězdy v dokonalé přímce, mířící ve směru stezky, jako by jim ukazovaly cestu.

Palmer přejel pohledem od toho pásu drahokamů k hustému pruhu mrazivého ohně, který opět vykvetl, když se stan zavřel. Ten pruh nespočetných hvězd se táhl od jedné duny přímo přes oblohu ke vzdálenému obzoru. Ve městě, při všech těch plynových ohních hořících v noci, tenhle mrazivý oheň vidět nebylo. Ale tady to bylo znamení pustin, vývěsní štít nad hlavou, který chlapci oznamoval, že se nachází velmi daleko od domova, který mu dával pocítit, že je uprostřed pustin a divočiny. A nejenom divočiny písku a dun, ale i divočiny života, uprostřed těch let, kdy muž po dvacátém roce věku shodil ze zad přístřešek mládí, ale ještě se neobtěžoval vztyčit svůj vlastní. Roky bez stanu. Ty jasné a oslnivé roky, kdy se muži toulají jako planety.

Mezi těmi pevnými majáky se mihla zářící čárka, létavice, a Palmera napadlo, jestli není spíš jako ona. Možná on i Hap. Spěchají z místa na místo. Záblesk a už zase jsou pryč, na cestě někam jinam.

Při všem tom rozhlížení trochu klopýtl a málem zakopl o vlastní boty. Hap mezitím vklouzl za Moguhnem do největšího stanu. Plátno zašustilo jako boty na hrubém písku, zahučel vítr, jak přeskakoval z jedné duny na druhou, a hvězdy nad nimi spolklo světlo.

TŘI

Mapa

Když Hap a Palmer vstoupili, muži ve stanu k nim otočili hlavy. Vítr škrábal po stěnách jako hravé nehty a žádal, aby jej vpustili. Vnitřek byl vyhřátý tělesným teplem a bylo to tam cítit jako v baru po pracovní směně: potem, drsnou pálenkou a měsíce nošeným oblečením.

Muž jako duna přivolal chlapce mávnutím ruky k sobě. Palmer si domyslel, že to je Brock, vůdce téhle tlupy, která si teď činila nárok na severní pustiny, působivá postava, která se vynořila zdánlivě odnikud, jak už to u vůdců banditů bývá. To takhle člověk vyrábí bomby, slouží někomu jinému, dokud ho série úmrtí nevynese na vrchol.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

DVA

TŘI