Cedrový dům

Pauline Petersová

Pauline Peters

DAS ZEDERNHAUS

Copyright © 2018 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4155-4

PROLOG

Šimla, Indie, duben 1908

Máhí se pohodlně usadil ve vidlici větve cedru. Měl odsud dobrý výhled na palác vicekrále a park. Proti usedlosti se ve večerním soumraku prostírala Šimla, od jara do podzimu hlavní město Britské Indie. Normálně Máhí postrádal Kalkatu, kde donedávna žil, tamní hluk, davy lidí a vedro, toho večera se mu ale město ve výběžcích Himálaje líbilo. Ano, bylo úplně okouzlující.

Všude na kopcích se mezi stromy vznášela světla jako svatojánské mušky. Lampy rikš, v nichž projížděli ulicemi hosté vicekrále. Máhí slyšel na bazaru o slavnosti, jíž se zahajovalo vládní období v horách, a rozhodl se, že si to nenechá ujít.

První rikšy tažené vždy dvěma kuli a tlačené třetím odbočily na strmou silnici před palácem v úpatí kopce Prospect Hill a zmizely z chlapcova zorného pole. Okna rezidence byla jasně osvětlená. V přízemí svítily lustry. Shromáždil se orchestr, hudebníci ladili nástroje. Tóny pronikaly až k cedru, na němž Máhí seděl. Domorodí sluhové přecházeli bosí po parku a kontrolovali, jestli svítí všechny pochodně a lampiony. Tu a tam stáli mezi starými stromy a vysokými keři indičtí vojáci.

Máhí se stáhl trochu hlouběji do stínu. Od vojáků ho sice dělila vysoká zeď, nechtěl ale riskovat, že ho objeví.

Stmívání přešlo v tmu. Sněhem pokryté vrcholky Himálaje se zvedaly na noční obloze jako zubaté linie. Velký sál v přízemí paláce byl už plný lidí. Sáhibové, jak se říkalo bělochům, měli na sobě uniformy a tmavé obleky, jejichž zadní části měly šosy a připomínaly peří havranů. Máhí si představoval, že jsou velice nepohodlné. Určitě ještě nepohodlnější než školní stejnokroj anglické misijní školy, do které chodil a kterou nenáviděl. Memsáhib, jejich ženy, si oblékly nádherné lesklé toalety, které Máhímu připomínaly exotické rajky.

Orchestr začal hrát. Máhí měl rád hudbu, vjela mu do údů. Přál si, aby mohl být v sále a tančit. I Sumat měl moc rád hudbu Angličanů. Jak se mu asi daří? Postrádal svého velkého bratra. Patrně ještě nedorazil do Anglie a nachází se na moři. Zdalipak přinese Sumatovi talisman, který mu daroval, štěstí? Z celého srdce v to doufal.

Máhí ztratil veškerý pojem o čase, když přihlížel kroužícím párům. Jeho ruce se pohybovaly do rytmu. Až když dozněla hudba, uvědomil si, že mrzne, a zavinul se víc do svého pláště. Prosklené dveře tanečního sálu se otevřely, lidé se vyhrnuli na terasu. Indičtí sluhové s podnosy plnými lesknoucích se sklenic přecházeli rychle mezi hosty. V sousedním sále stavěli sloužící jídla na dlouhé, slavnostně ozdobené stoly ‒ pyramidy z ovoce, drůbeže, masa a červené a zelené útvary ve tvaru hradů. Něco takového Máhí ještě nikdy neviděl.

Položil si právě otázku, jestli se ty hrady dají jíst, když upoutali jeho pozornost tři muži. Zabráni do hovoru se vzdálili dost daleko od terasy. Muž se zakrouceným knírem a chybějícím čelem byl vicekrál lord Minto. Máhí ho už mnohokrát viděl projíždět na zadním sedadle rolls-royce ulicemi Šimly. Jen vicekrál měl privilegium používat ve městě automobil. Další dva muži byli světlovlasí a podobali se jeden druhému jako bratři. Jejich chování k lordu Mintovi bylo uctivé, ale i důvěrné. Určitě zaujímali mezi Angličany vysoké postavení.

O něco dál spatřil Máhí prince Kintua Singha. Jeho turban se ve stínu zableskl jako bledý měsíc a hned nato zase zmizel. Princ byl Máhího hrdina. Byl pohádkově bohatý a měl pro svou ochranu vlastní vojenskou gardu, s níž k zlosti Angličanů projížděl tu a tam ulicemi. Navíc byl mladý, vysoký, ramenatý a velice pohledný. Na rozdíl od vicekrále s jeho hloupým knírem, vypoulenýma očima a řídkými vlasy.

Máhí zkřivil pohrdavě ústa. Jeho pohled putoval zpátky k Angličanům. Vicekrál se dotkl paže jednoho z blonďatých sáhibů, když Máhí zaznamenal pohyb. Zpoza jednoho keře se vyřítil nějaký muž. Plamen pochodně se odrážel v něčem kovovém v jeho ruce. Máhí zamrkal, pak pochopil.

Ne, ne… Pozor… Ten člověk má zbraň! chtěl vykřiknout. Kvůli onemocnění, díky němuž v útlém dětství oněměl, mu uniklo jen zasténání.

Muž zamířil. Padl výstřel, který zaduněl Máhímu v uších. Lidé vykřikli. Sklo se s řinčením roztříštilo na podlaze. Přispěchali vojáci. Znovu se ozval výstřel a ještě jeden. Útočníkovi vyklouzla zbraň z ruky a klesl k zemi. Vojáci obklopili vicekrále a rychle ho odváděli.

Máhí neschopný pohybu upíral pohled na střelce. Do jeho černých vlasů se mísily šedivé prameny. Z hrudi mu vytékala krev, která zbarvovala jeho kurtu bez límce červeně. Mužovy hasnoucí oči byly namířené na něco lesklého na jeho ruce. Jaksi smutně, nikoli nenávistně nebo zlostně…

Jeden ze strážných se sklonil nad umírajícím, jehož rty se pohybovaly, jako by se snažil něco říct. Teprve když ostatní vojáci muže popadli a vlekli pryč, probral se Máhí ze strnulosti. Třesoucí se po celém těle slezl z cedru a utíkal, co nejrychleji mohl, pryč.

PRVNÍ KAPITOLA

Londýn, 1908

Victoria svižně vstoupila do domu u Green Parku, v němž od dětství žila, a spěchala po schodech nahoru do svého bytu. Přicházela z ateliéru Poiret z první zkoušky svatebních šatů. Pořád ještě cítila na pokožce lehounkou látku. Za měsíc se ona a Jeremy vezmou. Milovala Jeremyho hluboce a vroucně a nedokázala si už život bez něho představit. Trvalo jim ale nějaký čas, než k sobě našli cestu. Někdy měla Victoria v měsících po jejich zasnoubení obavu, že je její štěstí jen sen, který se nikdy neuskuteční. Zkouškou šatů se ale stal sňatek konečně reálným.

Jakmile Victoria otevřela dveře bytu, vyšel do chodby její komorník Hopkins.

„Miss Victorie…,“ uklonil se.

„Ach Hopkinsi, není život nádherný?“

Victoriin úsměv odumřel. Obličej komorníka byl důstojný jako vždy, znala ho ale dost dobře na to, aby věděla, že něco není v pořádku.

„V knihovně na vás čeká lady Glenmoragová, Miss Victorie…“

„Ó, Bože…“ Lady Glenmoragová byla sestra Victoriina dědečka, vévody ze St. Aldwynu. Když ji prateta Hermione navštívila, znamenalo to většinou jen samé nepříjemnosti. „Řekla něco?“

„Jen to, že s vámi naléhavě potřebuje mluvit…“ Hopkins otevřel dveře knihovny.

Lady Glenmoragová seděla na kožené pohovce a usmívala se na Victorii. To v ní vzbudilo ještě větší nedůvěru.

„Prateto…“ Z povinnosti políbila příbuznou na tvář.

Prateta si ji měřila pohledem. „Máš úplně červené tváře, moje milá. Opravdu bys na sebe měla víc dbát. Pracovala jsi snad zase?“

Jako vždy zněla z jejích úst slova, která souvisela s prací, jako by se Victoria věnovala nějaké pohoršující činnosti. Lady Glenmoragové bylo pětašedesát, vypadala ale o deset let mladší. Uchovala si růžovou pleť svého mládí a stále ještě byla krásná. Její kouřově modré hedvábné šaty s šerpou, kterou nosila přes paži, a kloboukem bohatě zdobeným péry odpovídaly poslední módě. Modré tóny rozzářily její oči. Pravděpodobně by dokonce i v parném letním dnu vypadala bezvadně, chladně a svěže, pomyslela si Victoria závistivě.

„Pokud máte na mysli, zda jsem fotografovala pro Morning Star… Ne, nefotografovala.“ Neměla v úmyslu vyprávět pratetě o zkoušce. Tématu svatby se chtěla raději vyhnout.

„Nechala sis už mimochodem ušít svatební šaty?“ zeptala se lady Glenmoragová rychle.

Victoria potlačila povzdech. Copak umí prateta číst myšlenky? „Ano, v ateliéru Poiret.“

„Znamená to patrně, že se mohou nosit bez korzetu.“

„Ano. Nechtěla bych omdlít před oltářem kvůli nedostatku vzduchu,“ odpověděla Victoria sarkasticky. Hrozně moc si přála zareagovat na pratetu klidně a dospěle.

Lady Glenmoragová si hrála s dlouhým, dvouřadým perlovým náhrdelníkem. „Musíš se konečně rozhodnout, zda se má konat hostina po svatebním obřadu v Ritzu nebo Savoyi.“

Už jednou se kvůli tomu pohádaly. Victoria počítala s tím, že to příbuzná jen tak nevzdá. „Prateto, jím moc ráda v Ritzu a Savoyi, nebudeme tam ale mít svatební hostinu a nebude se také konat sňatek ve Westminster Abbey.“

„Nemyslíš přece pořád ještě vážně, že se provdáš v tom vesnickém kostele a oslavíš událost v hospodě? To nepřipadá v úvahu. Jsi vnučka vévody…“

„Hostinec v Cotswoldsu, pro který jsme se rozhodli, je nádherný starý a velice úctyhodný podnik. I když to z vašich úst zní, jako by to byl nevěstinec. Moje přítelkyně lady Constance Hogarthová a její manžel tam občas zavítají.“

„Lady Hogarthová je Američanka.“ Prateta Hermione to odbyla mávnutím ruky. „V jejích očích by byla úctyhodná i vykřičená špeluňka.“

„Můj otec by oslavu, jakou si přejeme s Mr. Ryderem, určitě schválil.“

„Jen se nezmiňuj o svém otci, který nadevše rád porušoval zvyky a mravy. Utekl, jak víš, s tvou nezletilou matkou do Gretna Green…“

„Moji rodiče se milovali. Byli spolu velmi šťastní.“

„Láska je měšťanský cit a štěstí se hrozně přeceňuje.“ Prateta Hermione pokrčila nos. Chvíli Victorii zamyšleně pozorovala. „Tvůj dědeček je ochoten nést náklady svatby přiměřené tvému stavu.“

„To je od něho velice laskavé. Otec Mr. Rydera si ale nedá vzít zaplacení ženitby svého nejstaršího syna.“

Victoria už poznala svého budoucího tchána a měla ho moc ráda. Byl to dobrosrdečný, humorný člověk úplně jiný než její chladný, nepřístupný dědeček.

„O stavu odpovídající svatbě přinesou podrobné zprávy společenské rubriky novin. Kariéře tvého manžela by to mohlo prospět.“

„Nemyslím, že by profesní dráha Mr. Rydera jako novináře byla na něčem takovém závislá.“

„Nemluvím o novinářské kariéře Mr. Rydera, ale o jeho politické…“

„Už několikrát jsem vám vysvětlovala, že nemá žádné politické ambice.“ Victoria ztratila trpělivost. „Oslavíme svatbu, jak si přejeme. Neuspořádáme žádnou upjatou ceremonii podle aristokratických zvyklostí…“

„Moje milá…,“ prateta Hermione se půvabně zvedla, „… protože jsi tak tvrdohlavá, nezbývá mi než si promluvit s Mr. Montgomerym.“

„Můj poručník je o našich plánech informovaný a souhlasí s nimi.“

Victoria se cítila ponížená. Což její prateta pravděpodobně zamýšlela. Ach, kéž by už byla plnoletá! Musí mít ještě tři čtvrtě roku strpení.

„Uvidíme. Poslední slovo ale nebylo v této záležitosti ještě vysloveno. A ne, není nutné, abys mě doprovázela ke dveřím. Najdu cestu ven sama.“

Lady Glenmoragová odkráčela.

Ze zrcadla nad umyvadlem v koupelně hleděl na Victorii bohužel stále ještě uhřátý obličej. I její pihy se už zase zmnožily. Z uzlu se jí uvolnil pramen zářivě rudých vlasů, který se jí kroutil na tváři. Victoria popadla kartáč a vlásenky a snažila se dát svůj účes do pořádku. Měla srdčitý obličej a velké zelené oči. Lidé jí často říkali, že je moc hezká, ona si ale přála, aby nebyla tak malá a drobná a vypadala méně půvabně.

Ačkoli… Jeremy ji má rád takovou, jaká je…

Na Victoriině tváři se rozprostřel úsměv. Ano, oslaví svatbu přesně tak, jak si představují. Vesnický kostel s mohutnou čtvercovou věží, v němž se bude konat obřad, pocházel z normanské doby a měl dřevěný strop pomalovaný anděly. Hostinec, kde se bude jíst a tančit, stál v zátočině řeky. Střecha byla pokrytá slámou, po starých zdech se romanticky pnuly růže a klematis. Budou tam s Jeremym i přenocovat.

Victoria zrudla. Spali spolu teprve dvakrát. Jednou v Emsu, v zahradním domku usedlosti, kterou si pronajala její německá babička, kněžna Leontina z Marssendorffu. A po dramatickém útěku před pruskou policií na belgické území. Při Hopkinsových morálních zásadách a ještě striktnějších názorech její dlouholeté posluhovačky Mrs. Dodgsonové bylo nemyslitelné, aby Jeremy přespal v jejím bytě. A Jeremyho hospodyně Mrs. Brownová by se zděsila, kdyby Victoria zůstala přes noc v jeho domě v londýnské čtvrti Camden.

Jen při pouhém pomyšlení na to, jak se s Jeremym milovali, se Victorii zrychlil dech a tělo jí začalo hořet. Přibližně za měsíc budou konečně manželé.

Hopkins leštil v kuchyni stříbrné nádobí a příbory. Byla to jedna z jeho oblíbených činností. Když k němu Victoria usedla k dlouhému jídelnímu stolu, shrábl rychle, zcela proti svým jindy uvážlivým pohybům, nějaké archy papíru a nacpal je do kredence. Nebyl na těch papírech náčrtek několikaposchoďového, umně zdobeného svatebního dortu? Victoria předstírala, že si ničeho nevšimla, a potlačila úsměv.

„Smím se zeptat, zda tu budete na oběd, Miss Victorie?“

„Ne, pojedu do Morning Star zeptat se Mr. Parkera, jestli pro mě nemá nějakou zakázku. Potom mám schůzku s Mr. Ryderem.“

„Předala byste laskavě Mr. Parkerovi můj nový příspěvek pro novinový sloupek? Doufám, že to nezní neskromně, ale jsem s tím receptem velice spokojený.“

„Samozřejmě, ráda…“

Hopkins asistoval Victoriinu otci, slavnému soudnímu lékaři lordu Bernardu Bredonovi, při jeho případech a dělal mu sekretáře. Už několik let psal pod pseudonymem Mrs. Ellinghamová články do rubriky s recepty a radami pro domácnost deníku Morning Star. V loňském roce byly jeho příspěvky vydané v knižní podobě. Dílo se stalo bestsellerem, což jejich prekérní finanční situaci ‒ s výjimkou bytu u Green Parku otec Victorii nic nezanechal ‒ rázem zlepšilo. Teprve několik měsíců vlastnila malé jmění, protože dosáhla při aukci velmi dobré ceny za několik obrazů své matky.

Victoria pozorovala Hopkinse, jak nanáší polituru na stříbrnou čajovou konvici a pečlivě, neřku-li láskyplně, ji roztírá. Táhlo mu na sedmdesát a vyzařoval auru v úctě zestárlého diplomata. Nastoupil jako otcův komorník krátce po smrti její matky. Victorii byly tehdy čtyři roky. Bránil ji před guvernantkami, utěšoval ji, když byla zarmoucená, i jinak byl pro ni vždy tady. Protože jeho jediné dítě, syn Richard, padl při Mahdího povstání v Súdánu, adoptoval si svým způsobem Bernarda Bredona. Před dvěma roky zemřel Victoriin otec na rakovinu plic. Až do jeho smrti o něj komorník obětavě pečoval.

Victoria dávno nepohlížela na Hopkinse jako na sloužícího. Byl jí blízký jako strýc, i když by se to nikdy neodvážila otevřeně říct. Už její otec mu navrhl, že ho bude oslovovat Mr. Hopkinsi, nikoli jen příjmením. Hopkins to sice zdvořile, ale rázně odmítl. Být titulovaný panstvem Mr. se neslučovalo s jeho představami o postavení komorníka.

Ano, moje skutečná rodina jsou on a Mrs. Dodgsonová, nikoli moji šlechtičtí příbuzní, pomyslela si Victoria plna náklonnosti.

Hopkins zvedl čajovou konvici a zkoumavě si ji ze všech stran prohlížel. „Smím se zeptat, jestli tu byla lady Glenmoragová kvůli svatbě?“ otázal se, jakmile byl s výsledkem své práce spokojený.

„Ano. Chce vyhledat Mr. Montgomeryho a přemluvit ho, aby mi svatbu na venkově zakázal.“

„To nebude Mr. Montgomery určitě ochoten udělat.“

„Taky si myslím, ráda bych ale chudáka té scény ušetřila. Prateta mu bezpochyby udělá ze života peklo.“ Victoria si opřela chodidla o příčku židle a objala pažemi kolena. „Mrzí vás, že se s Mr. Ryderem nevezmeme ve Westminster Abbey a nebude následovat hostina v Savoyi nebo Ritzu?“

„Inu, proti sňatku v katedrále a formální hostině v hotelu první kategorie nelze nic namítat. K vám a Mr. Ryderovi by se ale obojí nehodilo. Bylo by to strojené, a postrádalo to díky tomu styl. Doufám, že jsem se vyjádřil srozumitelně.“

„Ano,“ usmála se Victoria. „Sdílím vaše mínění.“

„Mrs. Dodgsonové je ale trochu líto, že se sňatek nebude konat ve Westminster Abbey. Určitě mi promine, že jsem to vyzvonil.“ Hopkins si také dovolil úsměv. „Protože by se v tom případě zúčastnil obřadu na počest vašeho otce určitě některý člen královského domu.“

„Do vesnického kostela v Cotswoldsu se rozhodně žádné královské veličenstvo nezatoulá. Nemluvě o tom, že se můj dědeček na svatbě neobjeví. Což mě velice těší…“

„Mrs. Dodgsonová se nemůže dočkat, až vás uvidí ve svatebních šatech.“

„Mám fotografii. Nebudu tu patrně na čaj. Můžete ji Mrs. Dodgsonové ukázat.“

Victoria dostala v ateliéru Poiret obrázek šatů pořízený při módní přehlídce. Přinesla snímek ze svého pokoje a položila ho na stůl. Svatební šaty měly velice jednoduchý střih. Vrchní díl byl přiléhavý, trochu nad pasem posazená, mírně zvonovitá sukně byla ale ušitá z drahé krajky. Rukávy končily těsně nad lokty. Závoj sahal k zemi a byl posázený droboučkými perlami.

„V těchto šatech budete vypadat překrásně, Miss Victorie,“ prohlásil Hopkins s hlubokým přesvědčením.

„To doufám.“ A Victoria doufala, že i Jeremymu v nich bude připadat krásná.

DRUHÁ KAPITOLA

Victoria se na jízdním kole vzepřela proti větru. Vanula svěží bríza. Přestože si připevnila slaměný klobouk jehlicemi, musela si ho několikrát urovnat. Stromy na pobřežní promenádě kvetly. Temže měla vysoký stav vody a zrcadlila modré nebe. Victoria milovala jarní dny, jako byl tento.

Mr. Parker, zastupující šéfredaktor deníku Morning Star, šťastně převzal recept Mrs. Ellinghamové včetně rad pro přípravu a navrhl Victorii, aby nafotila lidi různých národností. Aby, jak se vyjádřil, byla zobrazena velikost a mnohostrannost říše a světovost města. Potom Victoria vyhledala bytového architekta. Jeremy se nastěhuje do bytu k ní a Hopkinsovi, některé místnosti se proto musí zařídit jinak. Hopkins se o to chtěl postarat během jejich svatební cesty do jižní Francie a Itálie.

Přáli si s Jeremym děti. Její matka malířka se i po Victoriině narození věnovala své profesi. Zachová se stejně, až budou mít potomky. A Jeremy ji v tom bude podporovat.

Nedaleko ústí Middle Temple Lane, jejich obvyklého místa schůzek v době Jeremyho polední přestávky, ho spatřila sedět na lavičce. Držel v ruce malý blok a byl úplně zabraný do psaní. Dělal si patrně poznámky k nějakému článku. Jednou z mnoha věcí, které na něm Victoria milovala, bylo to, že se uměl tak soustředěně věnovat nějaké činnosti. Usmála se, když viděla, že se v jeho stále rozcuchaných vlasech zachytil květ. Milovala i jeho hnědé oči, které se dokázaly dívat s takovým humorem. Jeho pravidelný, sympatický obličej. Vrásky od smíchu v koutcích úst…

Jako by Jeremy cítil její blízkost, zvedl zrak a vstal. Victorii poskočilo srdce. Když sesedala z kola, přepadl ji štěstím pocit lehkosti. Jeremy opřel kolo o lavičku. Políbit se na veřejnosti, na rušném místě jako tohle, by byl skandál. Prateta Hermione by určitě nesouhlasila ani s tím, aby ona, vnučka vévody, seděla na lavičce vedle muže, za něhož ještě není provdaná. Když se ale Victoria sehnula, aby vyndala Jeremymu z vlasů květ, zavadila její tvář o jeho. Ten krátký dotek stačil, aby pocítila tělesné vzrušení.

„Možná bych tě měla vyfotografovat,“ prohodila trochu zadýchaně. „Ty s kvítkem ve vlasech… Určitě by to byl hezký obrázek.“

„Raději ne,“ usmál se Jeremy. Ve Victoriině břiše vzlétlo celé hejno motýlů. „Nedáš si něco k jídlu?“

Ukázal na dvě láhve limonády a chleby zabalené ve voskovaném papíru. Vedle ležela krabička s mentolovými pastilkami, které někdy cucal. Zdálo se, že se na ně zesnulá královna Viktorie na víku dívá, jako by i ona neschvalovala to, že jsou spolu sami.

„Ráda…“ Victoria se s chutí zakousla do sendviče se sýrem a vejcem. „Představ si, že prateta Hermione pořád ještě nevzdala svůj boj o sňatek ve Westminsteru a hostinu v luxusním hotelu. Můžeš být rád, že máš tak milou rodinu.“

„Victorie, musím ti něco říct…“

„Zamiloval ses snad do jiné ženy?“ zažertovala, když ale viděla jeho stísněný výraz, začala tušit nejhorší. „Co je?“ zeptala se znepokojeně.

„Musíme svatbu odložit.“

„Jak prosím?“ Victoria byla přesvědčená, že špatně slyší. „To nemyslíš vážně.“

„Bohužel ano…“ Neuhnul před jejím zlostným nevěřícím pohledem.

„Stojí za tím sir Arthur, že?“ otázala se Victoria stroze.

Oficiálně byl sir Arthur Stanhope komisař Scotland Yardu. Neoficiálně ale vedl tajné oddělení, které mělo zajišťovat bezpečnost Velké Británie a impéria. Jedním z cílů bylo odhalovat zahraniční špiony. Vedle činnosti novináře pro list Spectator pracoval Jeremy pro tajné oddělení. Victoria si sira Arthura příliš nevážila. Což bylo oboustranné. Protože bojovala za ženská práva a aktivně spolupracovala se sufražetkami, dostali se už několikrát do vážných konfliktů. Jednou ji dokonce nechal zatknout.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA