Veškeré popsané situace jsou smyšlené, stejně jako hrdinové, kteří v nich vystupují. Jakákoli podobnost s osobami kdysi přebývajícími nebo v současnosti žijícími v Libyi či Saúdské Arábii je čistě náhodná.

Copyright © Tanya Valko, 2013

All rights reserved

Translation © Robert Pilch, 2020

ISBN 978-80-249-4257-5

Předmluva

Drahé čtenářky, drazí čtenáři,

jak jsem slíbila, předávám do vašich rukou román Arabská princezna, který je pokračováním příběhů hrdinek Arabské ženy, Arabské dcerya Arabské krve. V této knize se však objevují i nové postavy, včetně princezny Lamii, jejichž osudy mají vliv na příhody hlavních hrdinek a zásadně mění jejich životy.

Ve svém románu jako obvykle vplétám fiktivní osudy postav do skutečných událostí. Informace jsem čerpala z tiskových a internetových zpráv a také z televizního vysílání Al-Džazíry a lokální saúdské televizní stanice. Když jsem se doslechla o činnosti dvou arabských princezen sponzorujících terorismus, nechtěla jsem tomu uvěřit. Debatovalo se o nich jak v katarské televizi, tak v saúdském tisku. O úsilí saúdských feministek jsem se dozvídala nejen z médií. Byla jsem očitým svědkem akce Women 2 drive17. června 2011, kdy desítky žen vyjely do ulic saúdských měst. Vedla jsem četné soukromé rozhovory se saúdskými studentkami, lékařkami, učitelkami či právničkami, ale i s ženami, které dělají závratnou kariéru v Arábii, a také s vysoce urozenými osobami. Chci ale zdůraznit, že situace popisované v Arabské princezně, stejně jako hrdinové, kteří v nich vystupují, jsou fiktivní. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami je čistě náhodná.

Ve svém románu velmi často odkazuji ke zdrojům islámu. Proč to dělám? Pokud chcete porozumět arabské kultuře, musíte se nejdříve seznámit s náboženstvím, z něhož vychází právo šaría, uplatňované v mnoha arabských zemích. V žádném ohledu jsem se nikdy nesnažila kritizovat nebo snižovat hodnotu muslimského náboženství, protože islám považuji za skvělou víru, jen někdy špatně interpretovanou nebo využívanou k nečestným účelům. Osobně nemám ráda přehánění v žádné víře – muslimské, křesťanské či židovské. Nedostatek uměřenosti a zaslepenost vždy vedou ke zkreslením, a to i těch nejvyšších a nejčistších ideálů.

V mnou popisovaném světě prosím nehledejte kritiku Saúdské Arábie, v níž jsem strávila dlouhých a šťastných pět let. Velmi tradicionalistická wahhábistická země se v rámci možností snaží svou společnost duševně zmodernizovat; v poslední době tento proces postupuje skokově. V popisu a hodnocení této země jsem se neřídila jen svým úsudkem, ale především jsem zohlednila názory rodilých občanů a expatriantů, kteří v saúdské poušti žijí často dvacet nebo třicet let. Na stránkách románu také neodhaluji žádná tajemství, saúdský tisk totiž často píše o mnoha místních slabinách. V něm jsem se dočetla o ohavném vdávání malých holčiček, o soudním procesu a trestu pro otce pedofila, o znásilnění dívky z Katifu a nad ní vyneseném rozsudku, který samotný saúdskoarabský král anuloval, o nově otevíraných univerzitách pro ženy, o stávkách a peticích saúdských feministek a o mnoha, mnoha dalších citlivých záležitostech. Změny vyžadují čas, ale osobně hluboce věřím, že přijde den, kdy budu moci získat turistické vízum do Saúdské Arábie a odjet do této země bez mužského opatrovníka. Doufám, že v nedaleké budoucnosti budou ženy moci chodit po ulicích Rijádu, Chobaru, Džiddy, Mekky a Medíny bez černé abáji a řídit auto. Všem občanům, a především saúdským ženám, to moc přeji.

Průlom

Mateřství po saúdsku

Panuje temná libyjská noc, obloha má tmavě modrou barvu, prosvícenou miliardou hvězd. Ze střechy vodojemu, jenž představuje maličký bod v obrovské pustině, která ho obklopuje, je přes den ohromující výhled, ale teď je možné spatřit jen vzdálené, řídce rozeseté světelné tečky. Okolo se ozývá hudba přírody – symfonie neutichajících cikád, občasná vypísknutí divokých králíků, funění ježků a vzdálený štěkot divokých psů.

„Tak blízko ke hvězdám.“ Marjánka zvedne ruku a snaží se jich dotknout.

„Přej si něco a ono se to splní.“ Rašid si lehá vedle na matraci a přivírá oči.

Ten má ale dlouhé řasy, pomyslí si dívka. Zapomene na hvězdy a nedokáže od přítele odtrhnout zrak.

„Musíš se koukat na oblohu, aby se přání splnilo.“ Když mladík vycítí její pohled, obrátí se na bok, podepře si hlavu dlaní a kouká hluboko do očí dívce, která je láskou jeho života. Po čase, který společně strávili, je o tom skálopevně přesvědčený.

„Po ničem dalším už netoužím,“ svěří se Marjánka s hrdlem sevřeným vzrušením. „Všechno, co chci, mám u sebe.“ Dotkne se jeho vlasů, které se kroutí a zakrývají mu polovinu hezkého čela. „Ten, koho chci, je na dosah ruky,“ šeptá a naklání se, aby jemně políbila mužovy smyslné rty. On jí ale neodpoví stejně, jen velmi vážně hledí před sebe. „Rašide? Možná jsem se mýlila ohledně…“ Žena se kvůli své dotěrnosti cítí zahanbená a už nechce říct to nejdůležitější. „Jsem to ale hlupačka!“

„Víš, že nejsi, ale…“ Rašid se odmlčí, nakloní se k ní a obejme ji silnou, ale přitom štíhlou rukou. Leží na boku tváří v tvář, jejich dech se mísí, rty jsou tak blízko, roztoužené, pootevřené a připravené k polibkům. Jenže muž je poctivým muslimem a nechce překročit hranici důvěrnosti. „Máš manžela,“ dostane ze sebe nakonec, odtáhne se od Marjánky a klesne na záda.

„Není to moje vina!“

„Žádná vina, ale skutečnost,“ říká Rašid rozčíleně. „Nechci s tebou být jen jednou jedinkrát, chtěl bych do konce života, ale není to možné.“

„Ty jsi nikdy neslyšel o možnosti rozvodu?“ Žena mu jemně položí ruku na nervózně se chvějící tvář. „Před mým odjezdem do Libye mi napsal lístek, dal mi plné právo výběru a vrátil mi svobodu.“ Zatímco to říká, přibližuje se a opírá svá mladá ňadra o mužovu hruď.

„Takže jste nebyli milující se pár? Nerozloučili jste se před dvoutýdenní dovolenou v přívalech slz a polibků?“ Teprve teď mu docházejí informace, které se mu Marjánka už nějakou dobu snaží sdělit.

„Jistěže ne! Náš vztah šel do háje!“ Po těch slovech Rašid skoro vyskočí, otočí se a zakryje křehkou dívku svým tělem. „Taková je pravda. Jinak bych tady s tebou nebyla,“ přiznává dívka šeptem, protože není schopná popadnout dech – ne kvůli váze štíhlého muže, ale vzrušením.

Vášeň, nadšení a touha zalijí mladý pár jako horká voda. Vpíjejí se do sebe prsty, škrábou se nehty, jeden ze druhého hltají roztouženými ústy mládí velkými doušky. Veškerý okolní svět přestává existovat, nic není důležité, jen černá obloha hladí jejich propletená těla chladným deštěm poblikávajících hvězd. Dotýkají se, zkoumají jazyky a bříšky prstů, otírají se o sebe, a jak chtějí být co nejblíže, přímo uvnitř jeden druhého, proplétají se nohama, rukama, pevně se objímají, drtí si při tom hrudníky a mačkají pozadí. Dokonale se k sobě hodí, jako by byli dvě poloviny téhož ovoce, dvě spřízněné duše se stejnými touhami a zálibami. Nic je nepřekvapuje a nic neuvádí do rozpaků, dělají to, po čem vždycky toužili. Bledý úsvit je zastihne v objetí, ponořené do jejich malého světa, do jejich křehkého soukromí. Růžový mlžný opar se rychle vytratí, rozežene ho teplý pouštní vítr, přinášející s sebou drobný neviditelný písek. Zasype jejich těla tenkou vrstvičkou prachu, skryje jejich nahotu před blížícím se jasným dnem.

Marjánka mhouří oči, světlo ji dráždí a ona nedokáže pochopit, co ji to obklopuje. Kde to je? Co tady dělá? Její touhou rozpálené srdce se skoro zastaví na místě. K jejím uším se nesou výkřiky a pláč farmářů, kteří se vzdávají halekajícím vládním žoldnéřům jako bezbranné ovce. Rašid… její Rašid se jako jediný brání, padá na zem, kope nohama a nechce se nechat spoutat. Žoldáci ztrácejí trpělivost a jeden z nich vystřelí přímo do obličeje vzdorovitého muže. Jediná kulka z pistole, vypálená z deseti centimetrů, udělá z jeho krásného obličeje krvavou kaši. Marjánka znehybní, přitiskne si ruce k ústům a nevydá jedinou hlásku, ale panikařící venkovanky začnou ječet a v panice se rozeběhnou do stran jako holubi. Dvě krátké dávky ze samopalu je okamžitě zastaví. Ženy padají – jedna na prázdnou asfaltovou cestu, další na oranžovou půdu krajnice – a svíjejí se v posledních smrtelných křečích. Zůstanou jen dvě, se dvěma malými holčičkami. Stojí jako zařezané u opunciového živého plotu, ale po chvíli přidřepnou, schovají do náručí pobrekávající holčičky s copánky svázanými barevnými mašlemi a skloní zrak, nechtějí už dál sledovat odehrávající se jatka. Žoldáci přikazují mužům, aby se k nim otočili zády a poklekli. Marjánka vyděšeně třeští oči. Proč se mi to znovu vrací?! křičí v duchu. Já už jsem tu byla! Už jsem to zažila! Vallahi,1 nechci znovu, já už nechci, opakuje jako malá holčička. Náhle všichni žoldáci padají jeden po druhém zastřelení neviditelným vrahem. Marjánka jde, co noha nohu mine, zvedá končetiny, jako by každá z nich vážila tunu. Rozhodla se, že se rozloučí s Rašidem, který se dnes stal další zbytečnou obětí Kaddáfího režimu. Sedá si na špinavou udusanou půdu vedle chlapce, a když se ocitne tak blízko, bojí se pohlédnout tam, kde byl kdysi jeho nádherný usmívající se obličej. Jemně ho vezme za už chladnou ruku a má prázdno v hlavě. Bože můj, ještě před chvílí to byl úžasný člověk, vášnivý milenec, rozesmátý, bezstarostný vtipálek, měl plány do budoucna a plamenné city. A co z něj teď zbylo? Už nic, pozemská schránka, skořápka bez života. Marjánka se nakonec přece jen zadívá do zmasakrovaného obličeje a slzy jí samy vyhrknou do očí. Vzlyká, zlomí se v pase a čelem se dotýká ramene bývalého přítele. Alespoň zjistil, že jsem těhotná, takže v posledním okamžiku svého života věděl, že po něm něco zůstane, řekne si Marjánka, ale nepřináší jí to úlevu. Co teď budu dělat?! Co udělám? pokládá si pořád dokola trýznivou otázku. Jak se z toho dostanu? Co bude s tím malým človíčkem, kterého nosím pod srdcem? Kolika lidem ještě ublížím svým nepromyšleným a hanebným chováním? Jsem to ale nedospělá, nečestná, usmrkaná, zkažená holka! Rašide, Rašide, jak jsi mi to mohl udělat?! křičí ze všech sil. Jak jsi mohl odejít? Rašide, Rašide, Rašide…

Marjánka se napne jako struna a zpocenou dlaní si zakryje ústa. Doširoka otevírá své mandlové, v tuto chvíli uslzené oči a hledí do tmy pokoje. Začíná vnímat šumění klimatizace a chlad, který od ní vane. Že bych to zakázané, hříšné jméno vyslovila nahlas? Křičela jsem? ptá se sama sebe zděšeně. Vlasy, mokré od noční můry, se jí lepí k rozpálenému obličeji. Zmocňuje se jí první mohutný stah, šíří se od kříže až k podbřišku. Žena napne tělo a oběma rukama obejme mohutné těhotenské břicho.

„Co se děje?“ Hamid bleskově rozsvěcí a sklání se nad rozpálenou, bolestí souženou manželkou.

„Už,“ zašeptá Marjánka.

„Jak to? Vždyť jsi teprve v sedmém měsíci!“ diví se její manžel a mračí se.

„Skoro v osmém,“ opraví ho rodička. „A když chce dítě na svět, my mu v tom nezabráníme.“

„Pojď ke mně, miláčku.“ Manžel rozevře náruč a Marjánka do ní bez dechu padne, aby se přitulila jako ubohé, vyděšené kotě. „Všechno bude dobré. Ničeho se neboj, jsem u tebe.“

Marjánka fascinovaně hledí na svou malou dcerušku. Je to neskutečný, nejúžasnější zázrak, kterému ani nechce věřit! Ještě před pár hodinami bylo děťátko u ní v břiše, a teď mhouří oči a pozoruje svět, který ho obklopuje.

„Ta je ale maličká!“ sklání se Hamid nad postýlkou. „Kdyby ještě chvilku počkala, možná by byla větší. Je zdravá? Dojdu pro pediatričku. Proč tady nejsou vůbec žádní doktoři?!“ znervózní a okamžitě chce běžet na lékařský pokoj. „Kdybys rodila v renomované nemocnici, kterých je v Saúdské Arábii jako máku, a v Rijádu ještě víc, a ne na malé soukromé klinice, kde řídí porod nějaká indická gynekoložka, měli bychom jistotu. A péče by byla na vyšší úrovni.“ Kriticky sešpulí rty. „Já tě nechápu! Spřátelit se s doktorkou a riskovat…“

„Nepanikař, tatínku,“ vezme ho za ruku mladá maminka, dojatá starostlivostí, ale zároveň trochu polekaná zvídavostí svého manžela.

„Gynekoložka, i kdyby byla nejlepší na světě, nedokáže sama zjistit, jestli je s dítětem všechno v pořádku,“ nevzdává se manžel.

„Doktorka Singhová byla u porodu, ale jen co maličká přišla na svět, předala ji do rukou pediatrických specialistů. Podívej se na kartu, Apgar skóre má deset bodů a všechno má na svém místě.“

„Ty se podívej, jenom dvaapadesát centimetrů a tři a půl kila! Víš, kolik jí schází do průměrného donošeného dítěte?!“ Muž si div nerve vlasy na hlavě.

„Chceš mi zkazit celou radost z nejúžasnější chvíle v mém životě?!“ Marjánka si sedá na jednu hýždi a rozčíleně zvedá hlas. „Mohl by sis ty ničím nepodložené obavy nechat pro sebe?!“

„Ale proč nepláče?“ Hamid, zkroušený a vyvedený z míry, ztěžka dosedá do velkého křesla, stylizovaného do ludvíkovských dob.

„Ááááá!!!“ Marjánka už má vážně vztek. „Jestli chceš, aby plakala, tak hned začne, a to zároveň se mnou!“ Naštvaně klesne na polštář, přisune blíž ke svému lůžku dětskou postýlku a podá dcerušce prst, aby se ho chytila. „Ta má ale stisk!“ usmívá se rozněžněle a už trochu uklidněný Hamid se přesune ke svým milovaným dívkám. Položí bradu na čelo postele a pohledem hltá každý pohyb, každé mrknutí své malé dcerky.

„Ty ses ale rozjel, švagře!“ naruší ticho a klid Darja, která vtrhne dovnitř jako bouře a při pohledu na nemocenský pokoj ihned otevře ústa dokořán. „No, ty vole! Proč tohle všechno?!“ běhá kolem. „Tři pokoje, dvě koupelny, kuchyňský kout?!“ křičí a zvedá obočí. „Ty máš ale postel, ségra, já z toho nemůžu!“ Sedá si k Marjánčiným nohám a poskakuje na zadku jako dítě. „Nemocniční lůžko namontovali do těžkého tradičního dřevěného rámu, takhle bych teda mohla marodit! A bezva dřevěné skříně! Hele! Viděli jste televizi? LCD, a velká jako kráva! Kolik může mít palců?“

„Asi padesát pět,“ pozoruje Hamid puberťačku tvrdým pohledem. Proč sem přišla? Obdivovat nemocniční apartmá? O tom dost pochybuje, ale nahlas nic neřekne, protože je to přece ženina jediná milovaná sestra.

„Darjo, co to do tebe vjelo?“ Marjánka je mnohem upřímnější, a to v polštině.

„Můžeš se koukat na filmy na blu-ray, máš tu i přehrávač. Jestli tu zůstaneš delší dobu, něco ti přinesu. Klidně by se tu dala trávit i dovolená. Maruno, víš, že k tomu máš ještě obývák? Vybavený jako v bohatém domě, s koženou sedačkou, křesly, pohovkou a jídelním koutem se stolem možná pro deset osob. Můžeš přijímat hosty a pořádat mejdany!“

„Představ si, že jsem do téhle nemocnice přišla kvůli něčemu úplně jinému,“ sykne Marjánka skrz zuby.

„Á, ty už máš prcka u sebe?“ Dívka konečně přejde k postýlce s nemluvnětem. „Já se takhle malých dětí bojím,“ svěří se už trochu tišeji. „Odkud přišly, kde se vzaly, jaké mají vzpomínky…“

„Nestůj jí za hlavou, nebo začne šilhat!“ Mladí rodiče skoro vyskočí, když uslyší rozkazovačný tón. „Dceruško milovaná, ty jsi ale vyčerpaná!“ Dorota, která samozřejmě přišla s Lukášem a přinesla velkého růžového medvěda sedícího na několikakilogramové krabici s čokoládou, k dceři přiběhne, ale nemá v úmyslu Marjánku políbit. Dárek vrazí do rukou zeťovi a sama se okamžitě skloní nad dítětem. „Ta je ale pěkná, tak krásná, tak moudře kouká, a přitom je jí teprve pár hodin. A jak je silná!“ Dítě má správně vyvinutý úchopový reflex a mačká babiččin štíhlý prst. „To je neskutečné!“

Hamid nadšené tchyni přenechá místo v křesle a navzdory jejímu exaltovanému chování se spokojeně usmívá. Samozřejmě že jeho dcera je nejkrásnější na světě, ale ani trochu se nepodobá tátovi. To je jedno, pomyslí si, hlavně aby byla zdravá. Taky není po Marjánce, já jsem dárce a ona náhradní matka… Anebo je vyměnili?! Propadá panice a srdce se mu děsem zastaví. Musejí udělat testy DNA. Ano, určitě! rozhodne se.

„Koukni, maličká Nadja je celá moje máma,“ rozptýlí Marjánka pochybnosti svého muže.

„Víš, že jsem se taky narodila jako nazrzlá blondýna?“ směje se Dorota skrz slzy. „To mě podržte, je ze mě babička!“ Vybíhá z pokoje a roní slzy štěstí.

„Ale tvar očí má mandlový, orientální, po vás.“ Lukáš se cítí hloupě a rozhodne se mladé rodiče potěšit.

„Ale jsou modré, hele!“ nesdílí Darja jeho soucit.

„Z té ale vyroste kráska! Ach!“ Novopečená babička se bleskově vzpamatovala a s červeným nosem se vrací k rodině. „Záplava zrzavých vlnitých vlasů, modré oči s černým obočím, a tohle všechno se snědou kůží.“

„Až příliš snědou,“ ozve se Hamid a přiloží svou světlou ruku k novorozencově snědé ručičce. „Dokonce i Miriam je světlejší, o tobě ani nemluvím.“

„To má po rodině Marjánčina otce, Ahmeda,“ rychle vysvětlí Dorota a pohled má najednou velmi vážný a soustředěný. „Její tety Malika a Chadídža byly hodně snědé. A vidím, že má po nich i nos,“ směje se.

„Dítě je vlastně taková směsice a rysy se ustálí až po několika letech. Myslel jsem, že náš Adámek má po mně jenom pindíka, ale teď se mi podobá čím dál víc,“ obejme Lukáš Dorotu jednou rukou.

„Ale na plastiku toho hrbatého nosíku bychom měli začít šetřit už teď,“ přejíždí Marjánka jemně bříšky prstů po maličké tvářičce a dceruška se legračně mračí a prská jako koťátko.

„Doroto, nemyslíš, že je Nadja moc malá? Řekni mi, prosím,“ snaží se Hamid rozptýlit své obavy. „Proč se narodila předčasně?“

„Protože spěchala na svět,“ usmívá se babička sladce.

V tu chvíli se zdánlivě odnikud zjeví spřátelený porodník, doktorka Singhová.

„Dobrý den, vážení. Nemusíte mít vůbec z ničeho obavy. Děti se často narodí už v šestém měsíci, což opravdu bývá problém, protože ne všechny orgány mají v tu dobu plně vyvinuté, takže musejí nějakou dobu strávit v inkubátoru. Ale v sedmém nebo osmém měsíci už je zpravidla všechno tak, jak má být, a dítě ještě zůstává v matčině břiše, aby zesílilo, vyrostlo a… vyčerpalo ženu až do krajnosti,“ žertuje. „Vaše maličká je váhou i vzrůstem v normě, to jen nám dospělým připadá, že je novorozenec tak malý. Do jakých rozměrů by asi měl ve své ubohé mamince narůst? I tak jsme měli docela velké problémy, abychom ji dostali na svět, že?“ obrátí se na Marjánku. „Jak se cítíš? Všechno v pořádku? Bolí tě něco?“

„Trošku, dole…“ Dívka rozpačitě skloní pohled, není jí příjemné otevřeně hovořit o svém rozkroku.

„O čemkoli nepříjemném mě prosím okamžitě informuj, hned pošlu sestru s léky. Nemusíme trpět, bolest je zlo, sama ses už o tom přesvědčila.“

„Ano, děkuji.“

„Protože tahle holka chtěla bůhvíkomu něco dokazovat!“ nevydrží to Dorota a doktorka s úsměvem na rtech odejde.

„Mami, neříkej takové věci, nebo mě aspoň nekárej před ostatními.“

Matka a dospělá dcera přecházejí v rozhovoru do polštiny a Darja zapíná počítač v rohu pokoje. Muži sedí u malého kávového stolku, nechtějí ženám překážet.

„Dá si někdo kávu, čaj nebo něco studeného k pití?“ nabízí Hamid a mávne rukou na filipínskou sestřičku, která celou dobu stojí ve dveřích a čeká na příkazy.

„Pro mě šampaňské, koneckonců jsem teta!“ křičí Darja jako první.

„Dobře, objednáme saúdské šampaňské pro všechny. Já kávu, přidá se ještě někdo? Nespím snad už druhý den,“ vzdychá muž a přejíždí si rukou po rozcuchaných vlasech. Vypadá opravdu hrozně, má černé kruhy pod očima a bledé, propadlé tváře mu pokrývá strniště. „Cítím se, jako bych rodil sám,“ směje se tiše.

„Bylo to těžké?“ ptá se Lukáš a pohladí si pleš.

„Člověče, dvacet sedm hodin! Úplný masakr!“

„A neříkala jsem ti, abys rodila normálně, lidsky, šla na porodní oddělení a buď si nechala dát epidural, nebo udělat císaře?“ Dorota se po prvotní euforii z děťátka konečně soustředí na vyčerpanou dceru.

„Mami…“

„Nevím, kdo ti napovídal ty hlouposti, že porod je něco úžasného a že nejlepší je rodit přirozeně,“ nenechá se zastavit. „Pitomost! Který současný dobrý porodník by ještě vykládal scestné žvásty o škodlivosti léků?! Doktoři často přemlouvají ženy, aby si prožily přirozenou porodní bolest, ale ti úžasní poradci jsou většinou muži, kteří o prožitcích ženy, co přivádí na svět dítě, nemají ani potuchy. Ale ty jsi přece byla v péči skvělé doktorky Singhové, ne? To ona tě přemluvila? Nemůžu tomu uvěřit!“ Dorota je po pronesené tirádě celá udýchaná.

„Bylo to mé a Hamidovo rozhodnutí,“ říká Marjánka anglicky a tak nahlas, aby manžel její slova zaslechl. „Ty, mami, máš tři děti a tvrdíš, že porod je hrůza a příšernost?! Víš, nečekala bych to od tebe.“

„Jak narození, tak smrt se Pánu Bohu nepovedly a nikdo můj názor nezmění.“ Po těch slovech se Hamid zamyslí a souhlasně přikyvuje. „Něco, co je spojené s obrovskou, nepředstavitelnou bolestí, u mě nebudí radost, a jak první, tak poslední kroky člověka v životě jsou vykoupené právě bolestí. Koukni, jak je Nadja utahaná, pořád jenom spí! Ty jsi byla šťastná, když jsi cítila stahy, které ti rvaly břicho a kříž? Nejspíš ne, protože když jsi konečně vylezla z té hydromasážní vany, přestala se pohupovat na nafouknutých balónech, čichat kadidélka a poslouchat relaxační muziku, tak jsi poprosila o něco na bolest. Mohla sis těch pár hodin utrpení ušetřit a udělat to hned.“

„Prý pár hodin!“ nevydrží to Hamid. „Možná dvanáct, ne-li víc.“

Marjánka si nervózně prokřupává prsty.

„Bohužel jsem byla nucená rozhodnout se takhle, protože jsem ji ani za nic nemohla vytlačit a voda už byla zelená…“

„Co?!“ Matka i sestra vytřeští oči.

„Chystali mě na císaře, ale dali mi ještě dvojitou dávku na vyvolání porodu. To byla poslední šance…“

„Zelená voda?!“ Dorota doslova ječí jako posedlá. „Darjo, rychle to vygoogli, prosím tě! Třeba proto tolik spí?! Vždyť, k čertu, děcko má brečet a jíst, jíst a čůrat, brečet a kadit a pak znovu jíst a tak pořád dokola. Ona je moc klidná!“

Hamid vyskočí na nohy, Lukáš přešlapuje na místě a neví, co si má počít, a šílená babička začíná rozbalovat nemluvněti plínu. Ošetřovatelka, čekající na pokyn, přiskakuje a několika zkušenými pohyby novorozence přebaluje. Probuzená Nadja začíná kňourat, čím dál hlasitěji a hlasitěji, až spustí křečovitý brek a všem okamžitě málem popraskají ušní bubínky.

„Zelená plodová voda může nasvědčovat nedokysličení dítěte nebo tomu, že vypustilo první stolici, takzvanou smolku,“ překřikuje ji Darja informacemi, vyčtenými z internetu.

„A přesně to mi řekli, prostě se únavou a strachem posrala, ale nějak jsem se v téhle praštěné panice nedostala ke slovu.“ Marjánka nemá daleko k pláči, protože ona sama přece byla a pořád je hodně zneklidněná barvou plodové vody a zdravím dítěte. „Ostatně, kdo by mě poslouchal!“ křičí nakonec hlasitě.

„Už jsi maličkou krmila?“ Dorota si ničeho nevšímá a její zorničky se vzrušením roztáhnou tak, až skoro zakrývají modré duhovky. Vypadá děsivě.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Průlom

Mateřství po saúdsku