Harlan Coben

CHLAPEC Z LESŮ

KALIBR

THE BOY FROM THE WOODS

Copyright © 2020 by Harlan Coben. All rights reserved.

Translation © Markéta Polochová, 2020

ISBN 978-80-242-6812-5

North JerseyGazette

18. dubna 1986

V LESE BYL NALEZEN OPUŠTĚNÝ

„DIVOKÝ CHLAPEC“

Nalezení „skutečného Mauglího“

provází obrovská záhada

WESTVILLE, N. J. –Jeden z nejpodivnějších případů z posledních let se týká šesti- až osmiletého chlapce s divokou kšticí, nalezeného ve státním lese v podhůří Ramapo, kousek od předměstí Westvillu. Chlapec měl údajně sám žít a přežívat v okolních lesích. Ještě podivnější je, že úřady netuší, co je chlapec zač ani jak dlouho v lese přebýval.

„Je jako Mauglí z Knihy džunglí,“ konstatoval westvillský zástupce šerifa Oren Carmichael.

Chlapec se dokáže dorozumět anglicky, nezná své jméno a jako první si ho všimli Don a Leslie Katzovi, výletníci z Cliftonu ve státě New Jersey. „Vraceli jsme se z pikniku, když jsme v křoví uslyšeli nějaký šramot,“ vypověděl pan Katz. „Nejdřív jsem dostal strach, že je to medvěd, ale potom jsme uviděli malého utíkajícího chlapce.“

Správci parku v doprovodu policie našli o tři hodiny později pohublého chlapce v potrhaném oblečení v provizorním tábořišti. „V tuto chvíli nevíme, jak dlouho v lese žil ani jak se tam dostal,“ řekl policejní šéf státu New Jersey Tony Aurigemma. „Hoch si nevzpomíná na rodiče ani na jiné dospělé. Momentálně jsme ve spojení s dalšími policejními složkami a úřady, ale prozatím jsme nenarazili na pohřešované dítě, které by odpovídalo jeho věku a popisu.“

Už v předchozích letech turisté v oblasti hory Ramapo hlásili, že zahlédli „divokého chlapce“ nebo „malého Tarzana“, odpovídajícího popisu nalezeného hocha, většina lidí však tyto zprávy připisovala spíš tradované legendě a nevěnovala jim pozornost.

Výletník z Morristownu ve státě New Jersey James Mignone řekl: „Vypadá to, jako kdyby ho někdo porodil a nechal v divočině.“

„Je to ten nejpodivnější případ nalezence, jaký jsem kdy viděl,“ dodal šéf státu New Jersey Aurigemma. „Netušíme, jestli se tam ten chlapec potloukal několik dní, týdnů, měsíců, nebo snad dokonce let.“

„Pokud by měl někdo jakékoli informace o tomto malém chlapci, ať kontaktuje policejní oddělení ve Westvillu.“

„Někdo přece musí něco vědět,“ řekl zástupce šerifa Carmichael. „Ten kluk se v tom lese přece nezjevil jako mávnutím kouzelného proutku.“

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

23. dubna 2020

Jak dokáže přežít?

Jak zvládne bez ustání snášet takové utrpení?

Den za dnem. Týden za týdnem. Rok za rokem.

Sedí ve školní hale a pohled upírá před sebe někam do prázdna. Vůbec nemrká. Obličej má jako kámen, jako ztuhlou masku. Nedívá se doleva ani doprava, nehýbe se.

Jenom zírá přímo před sebe.

Kolem sedí její spolužáci včetně Matthewa, ale ona se nepodívá ani na jednoho. S nikým se nebaví, což ale neznamená, že by oni nemluvili na ni. Kluci – Ryan, Crash (no jo, vážně se tak jmenuje), Trevor a Carter – jí nadávají, polohlasem říkají hnusné věci, pošklebují se jí a vysmívají. Taky po ní házejí věci: kancelářské sponky, gumy, soply z nosu. Dávají si do pusy kousky papíru, nasliní je, vyrobí vlhkou kuličku a tou po ní metnou.

A když se jí papír nalepí do vlasů, řehtají se ještě víc.

Ta dívka – jmenuje se Naomi – se ani nehne. Nepokusí se odstranit papírové kuličky z pramenů vlasů. Jenom zírá přímo před sebe. Oči má vyprahlé. Matthew si vzpomíná na dobu před dvěma třemi lety, kdy se jí při ustavičném, vytrvalém, každodenním posměchu oči zalévaly slzami.

Teď už ne.

Matthew se na ni dívá, ale neudělá nic.

Učitelé, dávno slepí k tomu, co se děje, si sotva něčeho všimnou. Jeden z nich sice zavolá: „Tak dobře, Crashi, to už by stačilo,“ ale ani Crash, ani jeho kumpáni si z varování nic nedělají.

A Naomi to přijímá.

Matthew by měl něco podniknout, aby týrání zamezil, ale neudělá nic. Už ne. Jednou to zkusil a nedopadlo to dobře.

Namáhá paměť a snaží se vzpomenout si, kdy to s Naomi začalo jít z kopce. Na základce to byla šťastná dívka. Pořád se usmívala – tak si ji pamatuje. Jasně, nosila obnošené oblečení, vlasy si moc často nemyla a některé holky si z ní kvůli tomu utahovaly, ale jinak bylo všechno v pořádku až do toho osudného dne, kdy se jí ve čtvrté třídě v hodině paní Walshové udělalo hrozně zle a pozvracela se. Vylétlo to z ní jako gejzír. Ohodila linoleum a mokré zvratky dopadly na Kima Rogerse a Taylora Russella. Byl to příšerný, nakyslý zápach, paní Walshová musela vyklidit celou místnost, všechny děti poslat pryč a odvést je na hřiště. Matthew byl jedním z nich. Všichni si zacpávali nos a dělali fůůůja blééé.

A pak už pro Naomi nikdy nic nebylo jako dřív.

Matthew se nad tím často zamýšlel. Necítila se v to ráno dobře? Donutil ji její táta – máma už s nimi v té době nežila – jít do školy? Kdyby Naomi ten den zůstala doma, bylo by dnes všechno jiné? Bylo pro ni to zvracení jako bod zlomu, nebo bylo nevyhnutelné, že se jednoho dne ocitne na téhle mučivé cestě a stane se terčem posměchu všech spolužáků?

Do vlasů se jí nalepí další papírová kulička. Ostatní na ni pořvávají. Halou zní spousta krutých pošklebků.

Naomi tam jenom tak sedí a čeká, až to skončí.

Alespoň pro tuto chvíli, pro dnešek. Snad. Musí přece vědět, že úplně s tím nikdy nepřestanou. Neudělají to dnes. A ani zítra. Trýznění nikdy neutichne nadlouho. Stalo se jejím věrným společníkem.

Jak dokáže přežít?

Některé dny, jako třeba dnes, si jí Matthew všímá a rád by něco udělal.

Jindy – většinou – to nechává být. Ani tehdy ji ostatní pochopitelně nepřestávají šikanovat, ale je to tak častý a běžný jev, že se z něj stal jakýsi hluk v pozadí. Norma. Prostě to přijímáte jako fakt. Přenesete se přes to a jdete dál.

Že by Naomi šikanu taky přijala jako fakt? Stala se vůči chování ostatních imunní? To nevěděl. Ale je ve škole každý den, sedí v poslední lavici ve třídě, v první řadě ve školní hale a sama u stolu v rohu v jídelně.

Až jednoho dne – týden po tomhle shromáždění – tu není. Jednoho dne Naomi zmizí.

A Matthew musí zjistit proč.

Kapitola 2

Hipsterský všeználek řekl: „Ten chlap by měl bez pardonu sedět v lochu.“

Hester Crimsteinová se v živém vysílání chystala ohradit, když v tom periferně uviděla někoho, kdo se výrazně podobal jejímu vnukovi. Těžko říct na sto procent ve všech těch světlech reflektorů, ale ten mladík byl Matthewovi sakra podobný.

„Pane jo, silná slova,“ reagoval moderátor show, kdysi namyšlený studentík, jehož hlavní debatní technikou byl ohromený výraz v obličeji. Ten člověk se tvářil, jako by jeho hosté byli bez výjimky idioti, a vůbec nebral ohledy na to, jestli to, co říkali, dávalo smysl, či nikoli. „Chcete nějak reagovat, Hester?“

Matthewova přítomnost – musel to být on – ji vykolejila. „Hester?“

Tohle nebyla vhodná chvíle nechat myšlenky poletovat bůhvíkde. Soustřeď se.

„Jste hrubý,“ řekla Hester.

„Co prosím?“

„Slyšel jste mě.“ Hester zpražila hipsterského všeználka pohledem. „Hrubý.“

Co tady Matthew dělá?

Ještě nikdy za ní vnuk nepřišel do práce bez ohlášení – do kanceláře, do soudní síně ani do studia.

„Nechtěla byste to trochu rozvést?“ požádal ji vlezlý moderátor.

„Ale jistě,“ odpověděla a dál propichovala všeználka pohledem. „Vy totiž nenávidíte Ameriku.“

„Cože?“

„Vážně,“ pokračovala Hester a vyhodila ruce do vzduchu, „k čemu vůbec soudní systém? Kdo ho potřebuje? Máme přece názor lidu, a to stačí, ne? Žádné soudní procesy, žádná porota, žádný soudce – nechme rozhodovat stádo na Twitteru.“

Všeználek se trochu narovnal. „Nic takového jsem netvrdil.“

„Ale ano, přesně tohle jste řekl.“

„Existují přece důkazy, Hester. Průkazné video.“

„Ach ano, to video.“ Hester zamávala prsty ve vzduchu, jako by hovořila o duchovi. „Takže ještě jednou: nepotřebujeme soudce ani komisi. Vystačíme si s vámi jako samozvaným vůdcem twitterového davu…“

„Ale já nejsem žádný…“

„Tiše, teď mluvím já. Promiňte, zapomněla jsem vaše jméno. V duchu vám říkám hipsterský všeználek, takže můžu vás oslovovat třeba Chade?“ Muž otevřel ústa, ale ona mluvila dál. „Výborně. Prozraďte mi, Chade, jaký by podle vás byl vhodný trest pro mého klienta? Co myslíte? Když už za nás rozhodujete o vině, či nevině, tak co kdybyste rovnou i rozděloval tresty?“

„Jmenuju se“ – muž si na nose posunul hipsterské brýle – „Rick. A všichni jsme ten záznam viděli. Váš klient dal tomu muži pěstí do obličeje.“

„Díky za analýzu. Víte, co by pomohlo, Chade?“

„Jsem Rick.“

„Rick, Chad, vždyť na tom nesejde. Pomohlo by, a skutečně velice, kdybyste vy s tím svým davem dělali všechna rozhodnutí za nás. Spočítejte si jen ten ušetřený čas. Zveřejnili bychom na sociálních sítích video a podle komentářů by se rozhodlo, jestli je ten člověk vinen, nebo nevinen. Stačily by i palce nahoru, nebo dolů. Nepotřebujeme přece žádné svědky, výpovědi ani důkazy. Vystačíme si se soudcem Rickem Chadem.“

Všeználek byl úplně rudý v obličeji. „Všichni jsme viděli, co váš bohatý klient tomu chudákovi provedl.“

Do diskuse se vložil vlezlý moderátor: „Než budeme pokračovat, pusťme si ještě jednou záznam pro ty, kteří právě usedli před televizní obrazovky.“

Hester se chystala zaprotestovat, ale to video už pouštěli tolikrát a ještě ho tolikrát pustí, jejím protestem by se stejně nic nezměnilo, a navíc by jejímu klientovi, bohatému finančnímu poradci jménem Simon Greene, jen ještě přihoršila a on by vypadal vinen ještě víc.

A navíc mohla Hester využít těch několik vteřin, kdy ji nesledovala kamera, a poohlédnout se po Matthewovi.

Virální video – čtyři miliony zhlédnutí a počty narůstaly – natočil jeden turista na iPhone v Central Parku. Bylo vidět, jak Hesteřin klient Simon Greene v na míru šitém obleku a kravatě Hermès se širokým uzlem zaťal ruku v pěst a praštil neupraveného, ošuntělého mladíka, o němž Hester věděla, že se jmenuje Aaron Corval a je to feťák.

Corvalovi tekla z nosu krev.

Ten výjev byl dokonale dickensovský – pan „bohatý a privilegovaný“ dá pěstí „ubohému chlapci z ulice“, který ho navíc nijak neprovokoval. Hester se bleskurychle otočila k Matthewovi a přes oslepující záři světel se mu snažila podívat do očí. Jako právnička se často objevovala v různých televizních debatách i v hlavních zprávách a dvakrát týdně ve večerních hodinách měla „proslulá obhájkyně“ Hester Crimsteinová svůj vlastní pořad s názvem „Crimsteinová o kriminalitě“. Jistě, nebyla to dokonalá aliterace, ale když jste její jméno vyslovili, znělo „Krimstajnová“, ne „Crimsteinová“, takže to v televizní hantýrce docela fungovalo, v programu to vypadalo dobře a produkce s tím nakonec souhlasila.

Její vnuk stál ve stínu mimo proudy světel. Hester si všimla, že si žmoulá dlaně, přesně jako to dělával jeho otec, a srdce se jí sevřelo tak, že na okamžik nemohla popadnout dech. Uvažovala, že by za ním zaběhla a zeptala se ho, co tady dělá, ale video dohrálo a ten hipsterský Rick či Chad měl pěnu u pusy.

„Vidíte?“ vyprskl a trocha slin mu ulpěla na plnovousu. „Je to jasné jako facka. Ten váš zbohatlický klient bezdůvodně napadl bezdomovce.“

„Nevíte přece, co se stalo před začátkem nahrávání.“

„Na tom ale nezáleží.“

„Jistěže na tom záleží. Proto máme justiční systém – aby členové samozvané domobrany, jako vy, nemohli nezodpovědně volat po davovém lynčování nevinného člověka.“

„Tak to prr – o davovém lynčování nepadlo ani slovo.“

„Ale padlo. Vlastně jste ho už odsoudil. Vyjádřil jste přání, aby můj klient, bezúhonný otec tří dětí s čistým trestním rejstříkem, dávno seděl ve vězení. Bez soudního procesu, jen tak. No tak, Chade, vypusťte toho fašouna v sobě ven.“ Hester praštila do desky stolu tak silně, že moderátor leknutím nadskočil, a začala provolávat: „Za-vřít, za-vřít.“

„Vystřihněte to!“

„Za-vřít!“

Skandování se Rickovi dostalo pod kůži. Byl úplně brunátný. „Nic takového jsem přece neřekl. Záměrně a neúměrně přeháníte.“

„Za-vřít!“

„Tak přestaňte už. To přece nikdo neříká.“

Hester to s mimikry uměla. Často je používala v soudní síni, aby nenápadně – a mnohdy docela zásadním způsobem – podkopala věrohodnost žalující strany. S co nejvěrnějším napodobením Rickova hlasu teď doslovně zopakovala jeho předchozí výrok: „Ten chlap by měl bez pardonu sedět v lochu.“

„Rozhodnutí bude samozřejmě na soudu,“ řekl hipster, „ale možná že když se člověk chová takhle a dává lidem pěstí do obličeje za denního světla, zaslouží si potrestat a přijít o zaměstnání.“

„Proč? Protože vy, Zubata_zubarka a Lady_Lada_69 jste to napsali na Twitter? Vůbec tu situaci neznáte. Dokonce ani nevíte, jestli je ta nahrávka pravá.“

Moderátor při její poslední zmínce tázavě zvedl obočí. „Takže vy tvrdíte, že je to padělek?“

„Samozřejmě že by mohl být. Poslechněte, měla jsem jednu klientku. Někdo ve Photoshopu přenesl její vysmátou tvář vedle mrtvé žirafy a tvrdil, že to ona byla ta lovkyně, která ji zastřelila. Udělal to její bývalý manžel, aby se pomstil. Umíte si představit tu vlnu nenávisti a tyranizování, kterou to vyvolalo?“

Ten příběh nebyl pravdivý – Hester si ho vymyslela –, ale mohl by být, a to někdy bohatě stačilo.

„A kde je váš klient Simon Greene teď?“ zeptal se hipster Chad.

„Co to s tím má společného?“

„Doma, že? Propuštěn na kauci.“

„Je to nevinný, slušný, starostlivý muž…“

„A taky bohatý.“

„Takže teď byste se rád zbavil i propouštění na kauci?“

„Bohatý běloch!“

„Poslechněte, Chade, je mi jasné, že jste celý ‚pokrokový‘ a vůbec, o tom svědčí už ten váš plnovous a hipsterská hučka – není to Kangol? –, ale vaše použití rasy a snadných řešení je stejně špatné, jako když se o totéž pokouší druhá strana.“

„Páni, utíkat od tématu s použitím ‚dvou stran‘.“

„Ne, synku, já nemluvím o dvou stranách, takže mě dobře poslouchejte. Vy totiž nechápete, že vy a ti, které nesnášíte… poměrně rychle se stáváte jedním z nich.“

„Zkusme to otočit,“ navrhl Rick. „Kdyby byl Simon Greene chudý černoch a Aaron Corval bohatý běloch…“

„Oba muži jsou běloši. Nedělejte z toho záležitost rasy.“

„Pokaždé je to záležitost rasy, ale dobrá tedy. Kdyby chlápek ve starých hadrech vrazil jednu chlapíkovi v drahém obleku, neobhajovala by ho Hester Crimsteinová a dávno by bručel ve vězení.“

Hmm, pomyslela si Hester. Musela uznat, že na tom, co řekl, něco je.

Moderátor ji vyzval: „Hester?“

Čas se chýlil ke konci, a proto Hester rozhodila ruce a řekla: „Jestliže tady Chad tvrdí, že jsem dobrá obhájkyně, co můžu namítat?“

Ozval se smích.

„A to bylo pro dnešek všechno. Příště se budeme věnovat nejnovějšímu skandálu kolem kontroverzního a bohatého kandidáta na prezidenta Rustyho Eggerse. Je Rusty pragmatik, nebo tyran? A je to skutečně ten nejnebezpečnější muž v celé Americe? Zůstaňte s námi.“

Hester si vytáhla sluchátko z ucha a odepnula mikrofon. Když se zvedla a zamířila přes celé studio k Matthewovi, v televizi už běžela komerční přestávka. Chlapec byl vysoký. Celý otec. Hester znovu bodlo u srdce.

Začala: „Tvoje máma…?“

„Nic jí není,“ odpověděl. „Všichni jsou v pořádku.“

Hester si nemohla pomoct. Roztáhla ruce, a ačkoli tím toho puberťáka nejspíš ponižovala, přitiskla ho k sobě a vřele ho objala. A to měřila necelý metr šedesát a on byl určitě o třicet čísel vyšší než ona. Pořád jasněji viděla ve vnukovi otisk svého syna. Když byl Matthew malý a jeho otec David byl ještě naživu, moc se mu nepodobal, zato teď – postoj, chůze, písmo i vráska na čele… to všechno jí znovu lámalo srdce. Nemělo by, samozřejmě. Mělo by jí to přinášet částečnou útěchu, vidět otisk svého mrtvého syna v tomhle chlapci. Jako by malá Davidova část tu srážku přežila a žila dál. Ale jí se tahle problesknutí ducha mrtvého dostávala pod kůži, dokonce i po těch letech rvala už zahojené rány a Hester přemýšlela, jestli to za tu bolest stojí. Jestli bylo lepší cítit ji, nebo necítit nic.

Ta otázka byla samozřejmě rétorická. Hester neměla na vybranou a jinak by to ani nechtěla. Necítit nic, nebo se přes to jednoho dne „přenést“ by byla ta největší zrada ze všech.

Proto k sobě tiskla svého vnuka a oči měla pevně zavřené. Matthew ji poplácal po zádech, jako by ji chtěl utěšit. „Babičko?“ Takhle jí říkal: babičko. „Jsi v pořádku?“

„Nic mi není.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2