Přeložil Stanislav Pavlíček

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2014

Translation © Stanislav Pavlíček, 2020

ISBN 978-80-242-6764-7

Mé báječné agentce a přítelkyni

CAROLE BLAKEOVÉ

Kapitola 1

Středa 23. října

Karl Murphy byl slušný a laskavý člověk, rodinný lékař se dvěma malými dětmi, které vychovával sám. Pracoval dlouhé hodiny a pro svůj rozrůstající se seznam pacientů dělal jen to nejlepší. Poslední dva roky byly pro něj tvrdé, protože mu zemřela milovaná žena Ingrid a byly tu jisté aspekty jeho práce, které mu připadaly obzvláště těžké, zejména když musel pacientům sdělovat zprávu, že jsou nevyléčitelně nemocní. Ale nikdy ho nenapadlo, že by si mohl udělat nepřátele – a rozhodně ne, že by mohl existovat někdo, kdo by ho nenáviděl tolik, aby chtěl jeho smrt.

A aby ho plánoval dneska v noci zabít.

Jistě, ať už se člověk snaží, jak chce, nikdy se samozřejmě nemůže zavděčit každému. A jasně, v práci to některé dny skutečně zažíval. Většina jeho pacientů byla příjemná, ale pár z nich zkoušelo jeho i zaměstnance jeho lékařské ordinace až na hranice možností. Ale pořád se snažil léčit všechny stejně.

Když onen večer v druhé polovině října stál u baru v golfovém klubu, vysprchovaný a převlečený z golfových šatů, zdvořile pil už druhý půllitr limetkově-citronové limonády se svými partnery z turnaje a nenápadně se díval na hodinky, protože odtud toužil zmizet, poprvé za dlouhou, dlouhou dobu si uvědomil, že se cítí šťastný – a vzrušený. V jeho životě teď byla nová žena. Nechodili spolu dlouho, ale on už si ji nesmírně oblíbil. Do té míry, že si dnes na golfovém hřišti pomyslel, že se do ní zamilovává. Protože to ale byl člověk, který o svém soukromí nehovořil, svým společníkům nic neřekl.

Krátce po šesté hodně večerní do sebe obrátil zbytek svého pití, protože bedlivě sledoval čas, a přitom vůbec netušil, že v té větrné temnotě na něj čeká jeden muž.

Jeho sestra Stefanie dnes vyzvedla jeho děti ze školy. Zůstanou u ní doma, dokud on nedorazí s dívkou na hlídání. Sestra však musela odejít nejpozději v 18.45, šla na pracovní večeři se svým manželem a Karl nemohl dovolit, aby se opozdila. Poděkoval svému hostiteli za ten charitativní golfový den a spoluhráči z jeho týmu mu naopak gratulovali k tomu, jak dobře hrál. Pak dychtivě vyklouzl z pijáckého dýchánku u devatenácté jamky, jak se přezdívalo golfovým barům, který vypadal, že se protáhne dlouho do noci. Měl na programu něco jiného, co chtěl dělat mnohem víc než se ztřískat s partou kamarádů golfistů, ať už byli jakkoli příjemní. Měl rande. Velmi žhavé rande a vyhlídka na to, že ji uvidí po třech dnech, co byli od sebe odloučeni, vyvolávala v jeho žaludku nervozitu, jakou nepoznal od svého dospívání.

Spěchal přes parkoviště, větrem a deštěm, až k jeho vzdálenému konci, kde ráno zaparkoval auto. S cvaknutím uvolnil kufr a vhodil do něj svůj golfový vak. Pak do postranní kapsy vaku zapnul na zip tu malou stříbrnou trofej, kterou vyhrál, naprosto zaměstnaný myšlenkami na večer, jenž měl před sebou. Bože, jakou sluneční zář vnesla do jeho života! Ty uplynulé dva roky od chvíle, co zemřela Ingrid, byly pro něj peklem a teď, nakonec, se z něj dostával ven. V dlouhém ponurém období po její smrti ho ani nenapadlo, že něco takového by mohlo být vůbec možné.

Nevšiml si nehybné postavy, celé v černém, která ležela na psím koberečku se skotským kostkovaným vzorem na zadním sedadle vozu, ani mu nepřišlo zvláštní, že osvětlení vnitřku auta se nerozsvítilo, když otevřel dveře řidiče. Zdálo se, že skoro každý den v jeho stárnoucím audi přestává něco fungovat, anebo jako ukazatel paliva funguje s přestávkami. Už měl objednané nové A6, které si měl za několik týdnů převzít.

Usadil se za volant, připoutal se, nastartoval a zapnul reflektory. Pak přepnul z rádia Classic FM na Radio 4, aby chytil druhou polovinu zpráv, vyjel z parkoviště a pokračoval po úzké silničce vedle osmnáctého herního pole Golfového klubu Haywards Heath. Z protisměru se blížily reflektory, a tak zajel ke straně, aby nechal to auto projet. Zrovna když se chystal vyrazit zase vpřed, uslyšel za sebou náhlý pohyb a pak mu bylo na ústa a nos přitisknuto něco vlhkého a štiplavého.

Chloroform, jak poznal na základě svého lékařského školení v tom pomíjivém okamžiku, kdy se pokusil vzdorovat, předtím než jeho mozek otupěl, nohy sklouzly z pedálů a ruce přišly o schopnost svírat volant.

Kapitola 2

Středa 23. října, v noci

K očím si v temnotě tisknul dalekohled a intenzivně se soustředil na tu ženu, kterou tolik miloval. Noční vidění pro jeho kuši, jímž ji vždycky pozoroval, když rozsvítila, leželo na stole vedle něj.

Pila sklenku bílého vína – dnes večer čtvrtou – a vytáčela číslo na svém telefonu, znovu, a vypadala úzkostlivě a podrážděně. Krátce pohodila hlavou a odsunula si tak zrzavé vlasy ze svého hezkého obličeje. To bylo něco, co dělala vždycky, když byla kvůli něčemu napjatá nebo nervózní.

Nevezme to, má lásko, můj drahoušku, opravdu to nevezme.

Kapitola 3

Středa 23. října, v noci

Bože, chlapi! Co bylo špatně? Byla to ona? Oni?

Existují věci, které v životě děláte, pomyslela si Red, a které jsou opravdu, opravdu hloupé. Jenomže se vám v té době takové nezdají; uvědomíte si to, až když se to celé důkladně zvrtne. Jí to trvalo dva roky – dva roky ignorování rad rodiny, přátel a nakonec i policie. Dva roky, než jí došlo, jak nebezpečný Bryce Laurent, muž, s nímž se seznámila a do nějž se zamilovala díky svému inzerátu v seznamce, je.

Kdyby jen mohla vrátit hodiny o dva roky zpátky s těmi znalostmi, které má teď.

Prosím, bože.

Nikdy by se do té on-line seznamky nepřihlásila a určitě by si na ni nedala ten hloupý inzerát.

Svobodná a žhnoucí zrzka, 29, jejíž milostný život byl zničen a spálen, hledá nový plamen, který by v ní znovu roznítil oheň. Zábava, přátelství – a kdoví – možná víc?

Většina z odpovědí byl naprostý odpad. Pak jí ale její kamarádky upozornily, že hodně mužů, kteří odpovídají na tyhle věci, jsou lháři – ženatí chlapi, kteří si chtějí rychle zašukat a nic moc víc.

Těm kamarádkám odpověděla, že si netouží rychle zašukat, ale že by se jí docela líbilo, kdyby si mohla zašukat dlouze! To nebylo něco, co by zažívala po většinu let, která promrhala s tím sebe ustavičně zkoumajícím troubou Dominikem, jenž obvykle chodil kontrolovat své maily třicet vteřin po třicetivteřinové souloži.

Kromě toho si Red říkala, že je dost chytrá na to, aby dokázala poznat rozdíl mezi gaunerem a někým slušným.

Chyba.

Moc ošklivá chyba.

A momentálně ještě větší, než věděla.

Netušila, že je sledována, když polykala další doušek Sauvignonu Blanc, poslouchala telefon a počítala každé jeho zazvonění. Tři. Čtyři. Pět. Šest. Pak hlasová schránka. Bylo 20.30. Měl zpoždění, rande měli mít už před hodinou a půl. Kde sakra je?

Zavěsila a tentokrát nezanechala vzkaz, cítila se naštvaná a ublížená.

Kapitola 4

Středa 23. října, v noci

Van byl prostě člověk! Ach, ano. Ach, ano, opravdu! Píseň „Královna vzdušného víru“ od Vana Morrisona burácela z jeho velkého černého reproduktoru značky Jawbone a zaplavovala jeho maličký byt těmi všemi krásnými slovy, které kdysi cítil ve vztahu k Red.

Ten nevrlý starý blbec nad ním mu bouchal do stropu holí jako obvykle, když si pozdě do noci vyhrával. Ale jemu to bylo jedno.

Ona byla jeho královnou vzdušného víru. Jeho královnou.

Srdcovou královnou.

Red.

Jméno odpovídající barvě srdcové královny.

A ona ho odmítla.

A ponížila ho.

Bolelo to? Ach, ano, bolelo. Každou minutu každého dne a každé noci. Každou sekundu.

Měl štěstí, že sehnal tenhle byt s výhledem, který nabízel. Některé věci prostě měly být. Tak jako on a Red. Oddálil dalekohled od očí, nakláněl hlavu od strany ke straně a uvnitř s ním škubal vztek. Dobře, některé špatné věci vstoupily jejich vztahu do cesty, ale to bylo všechno nyní historií – byly už moc daleko pryč.

Pozoroval její roztomilé rty, když do sebe obracela další lok vína. Rty, které tak něžně líbaly, tak vášnivě. Rty, které začleňoval i do jejích karikatur, jež vytvářel, z nichž jedna – karikatura jejích rtů našpulených do provokativního úsměvu – visela zarámovaná na zdi. Byla opatřená titulkem Jsem holka, která to ráda pětkrát denně!

Rty, které líbaly každou část jeho těla. Pomyšlení na ty rty, jak líbají jiného muže, bylo pro něj k neunesení. Byly to jeho rty. Vlastnil je. Pomyšlení na to, jak se jiný muž dotýká jemné pokožky jejího těla, jak ji nahou objímá a vstupuje do ní, v něm vyvolávalo pocit, jako když jeho útrobami vzlíná nekonečná kulička z chladné vody. Myšlenka na to, jak její oči při vyvrcholení hledí do očí jiného muže, způsobovala, že se roztřásl bezmocným hněvem.

Ale teď už ne tak bezmocným. Teď měl plán.

Když tě nemůžu mít já, tak tě nebude mít nikdo.

Zatáhl závěsy a rozsvítil. Pak ji i nadále pozoroval na jednom z řady monitorů na zdi. Znovu vytáčela to číslo. Odposlech jejího telefonu byl snadný, stačil jeden software, SpyBubble, který koupil na internetu a tajně instaloval do jejího mobilu. Umožnil mu poslouchat všechny její rozhovory, ať už byla kdekoli a ať už k nim užívala telefon nebo ne, stejně jako automaticky dostávat všechny esemesky, které psala nebo přijímala, znát všechna čísla, na něž volala nebo z nichž jí bylo voláno, všechny webové stránky, na něž se dívala, vidět všechny její fotografie a, což bylo hodně důležité, prostřednictví GPS mít v každém okamžiku k dispozici její přesnou polohu.

Rozhlížel se kolem sebe a upřeně hleděl na fotografie sebe samého, pokrývající zdi. Byl na nich v růžové bundě slavného sportovního klubu Leander, na hlavě měl slamák, nacházel se na veslařských závodech v Henley a vypadal dost podobně jako mladý George Clooney. Do něj byla zavěšena Red ve volně splývajících šatech a ohromném klobouku. Pak tu byl jeho další snímek v kožené letecké kukle a v kokpitu cvičného dvojplošníku Tiger Moth. Pak zase on, zabraný do práce ve středisku řízení leteckého provozu v Gatwicku. Potom další, kde vypadal docela přitažlivě, v akademickém baretu a taláru při promoci na Sorbonně v Paříži. A další akademický baret a talár, když dostával doktorát na Letecké škole v Sydney. Pak tu byl jeden snímek, který měl obzvlášť rád, byl na něm ve své hasičské uniformě. A vedle další, kde si podával ruku s princem Charlesem. A znova podávání rukou, tentokrát se sirem Paulem McCartneym. Působivé? Dost působivé pro jakoukoli královnu?

A ona ho odmítla.

Poštvávali ji proti němu lži její rodiny. Poštvávali ji její přátelé. Jak jim mohla naslouchat a věřit? Všechno zničila svou vlastní hloupostí.

Zesílil hudbu a utápěl v ní ony myšlenky, které mu běsnily v hlavě, a ignoroval další buch, buch, buch na strop od pana Nevrlého.

Pak znovu uchopil svůj dalekohled, zhasnul, přistoupil k oknu a maličko roztáhl závěsy. Bylo mnohem hezčí pozorovat ji živou než sledovat obrázky na monitorech, doprovázené zvukem ze všech pokojů jejího bytu. Takhle lépe cítil její bolest. Podíval se oknem ven a dolů, směrem k jejímu oknu v druhém patře přes uličku. Světlo v jejím obýváku bylo rozsvícené, a on ji proto zřetelně viděl. K uchu si tiskla telefon a vypadala tak ustaraně.

A taková bys měla být.

Kapitola 5

Středa 23. října, v noci

„Nedělej mi to, prosím,“ pronesla Red, když mobilní telefon po šesti zazvoněních znovu spadl do hlasové schránky.

„Zdravím, tady je Karl. Teď to nemůžu vzít, a tak mi nechte vzkaz a já vám zavolám hned zpátky.“

Nechala tři vzkazy a on jí přesto hned zpátky nezavolal. Poprvé to udělala v 19.30 – půl hodiny po čase, kdy ji měl vyzvednout. Plánovali povečeřet v restauraci China Garden. Druhý vzkaz nechala ve 20.00 a třetí, přičemž se snažila, aby to neznělo naštvaně – což bylo těžké – krátce před devátou hodinou. Teď bylo 22.30. Dokonce se dívala na vzkazy na Twitteru i na facebookovou stránku, i když Karl tyhle prostředky ke komunikaci s ní nikdy předtím nepoužíval.

Úžasný, pomyslela si. Rande, na který ten druhý nepřijde. To je prostě skvělý.

Rozchod s Brycem byl noční můrou, která u ní pořád ještě přebývala. V těch prvních několika týdnech poté, co ho s pomocí policie vyhodila, často přicházela domů a nalézala jeho vůz Aston Martin zaparkovaný přímo před jejím starým bytem. Bryce nebýval nikde poblíž, ale ze samotného pohledu na to auto ji mrazilo v zádech. Nechal toho až poté, co se na něj opravdu naštvala a vypustila mu všechny čtyři pneumatiky. Ale i poté, někdy během jejích osamělých tréninkových běhů, jimiž se připravovala na Brightonský maraton, konaný na podporu charitativní organizace Samaritans, ho často spatřila, jak ji sleduje, vždycky z dálky, buď pěšky, nebo z jedoucího auta. Na chvíli ji to od téhle činnosti odradilo, zejména od běhů přes venkovskou oblast Downs za soumraku.

Na radu lidí, s nimiž mluvila v organizaci Sanctuary Scheme, zajišťující pomoc a azylové bydlení obětem domácího násilí, se ze svého bytu přestěhovala do tohohle dočasného příbytku, který si pronajala pod smyšleným jménem, jež jí dali. Tenhle byt v druhém patře, vybraný kvůli své poloze, neměl žádná okna, jež by byla viditelná z hlavní silnice, a měl vyztužené vstupní dveře. Byl v pochmurném, opotřebovaném a na byty přestavěném někdejším viktoriánském paláci, který kdysi býval velkolepou soukromou rezidencí, kousek od hoveského nábřeží. Její výhled ze všech hlavních oken směřoval k požárnímu schodišti ošklivého činžovního bloku z 50. let, který se nacházel přes dvůr a uličku, jež vedla k parkovišti a řadovým garážím za její budovou.

Ačkoli se tam měla cítit bezpečně, to místo ji deprimovalo. Byla tam úzká, mizerně osvětlená předsíň. Ta vedla do malého zdí nerozčleněného prostoru, jenž sloužil zároveň jako jídelna a obývák. Jeho součástí byla staromódní kuchyňka, která se jen málo lišila od kuchyňky někde na lodi či v letadle a která byla od okolí oddělena snídaňovým barovým pultem. Kousek od předsíně se nacházel malý pokojík, který přeměnila ve svou pracovnu, a větší pokoj, ložnice, s oknem, jež skýtalo výhled na řadové garáže a přístřešek na popelnice vzadu za domem.

Celý ten byt přelízla bílou barvou, což ho trochu rozjasnilo, a pověsila tam několik obrázků a rodinných fotografií. Pořád se tam ale necítila jako doma – a nikdy nebude. Brzy snad bude odtud pryč a nastěhuje se do bytu svých snů, díky prodeji svého starého bytu a finančního příspěvku od rodičů na zálohu. Byl to vzdušný a prostorný byt v nejvyšším patře budovy zvané Royal Regent, na byty přestavěného domu z období regentství, při pobřežní promenádě Marine Parade ve čtvrti Kemp Town. Měl ohromný slunný balkon proti kanálu La Manche a úžasný výhled na jachetní přístav na východě a Brightonské molo na západě.

Policie jí poradila, aby nejezdila svým milovaným kabrioletem Volkswagen Brouk z roku 1973, jelikož byl moc nápadný. A tak nyní opuštěný dřepěl v řadové garáži, kterou si pronajala poblíž, a vyjížděla s ním jen velmi příležitostně, aby dobila baterii a vše protočila.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5