Přeložil Jiří Pondělíček

Marie Lamballe

Der Leuchtturm auf den Klippen

Copyright © 2016 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Jiří Pondělíček, 2020

ISBN 978-80-242-6802-6

PROLOG

V mlze vytvářelo světlo majáku matný narudlý kruh, pravidelně zazářilo a opět pohaslo. Jen slabě bylo možné rozeznat obrysy útesů, na nichž maják stál, tu a tam se jako šedé stíny vynořili z mlhy mořští ptáci a opět zmizeli. Jejich protáhlé skřeky se podobaly lidskému nářku. Alan dusal po naplavených řasách, mušle mu praskaly pod botami, vedle jednoho balvanu našel kus dřeva se zbytky modrého nátěru. Shýbl se a zvedl ho, chvíli ho otáčel v rukách, a pak ho zahodil do stoupající vody. Vzpomínky, jichž se člověk nezbaví do konce života.

Domek strážce majáku stál na skalnatém výběžku hned vedle červenobílé věže. Byl postavený z šedé žuly, nízký, v mlze téměř k nenalezení. Alan došel po pláži až ke skalám, vylezl po svahu a vydal se k domku po úzké pěšině vinoucí se mezi kručinkou a vřesem. Za přílivu tudy vedla jediná cesta k majáku. Voda často přerušila i tuto spojnici, zaplavila vřesoviště a proměnila výběžek pevniny v ostrov. Alan si zastrčil ruce do kapes bundy a předklonil se, aby lépe čelil náporům větru. Vzduch byl cítit hlubokými vodami oceánu – možná mu příliv dnes v noci odřízne zpáteční cestu. A i kdyby. Dlužil mu to.

Když přišel blíž, uviděl, že ve dvou oknech se svítí. Světlo bylo žlutavé a rozplizlé mlhou. Bludička zapálená pro převozníka, který tam zakrátko přistane s loďkou, aby přepravil svého pasažéra na ostrov. Na ostrov, na němž na něj čeká také Elaine, v náručí s malým Jannikem a blonďatou Mari. Ve dnech, jako byl tento, po nich toužil tak silně, že skoro ani nevěděl, jak má žít dál.

Dveře mu otevřela stará Gaёlle. Usmála se, když ho poznala, a náhle byl nesmírně rád, že se sem vydal vzdor mlze a přílivu. Gaëlle si zamiloval od první chvíle. Rovná jako svíce, hranatá, upřímná a přece plná vroucnosti. Neměla to v životě lehké ani dřív, ani teď, kdy se jeden život chýlil ke konci.

„Je fajn, žes přišel, Alane. Mysleli jsme si, že jsi odjel zpátky do Rennes…“

„Až zítra ráno…“

Uvnitř bylo dusno. Stařena předtím podpálila v krbu dřevo a větve, jenže vál nepříznivý vítr a komín špatně táhl. U dlouhého stolu před krbem dříve sedávali čtyři děti a rodiče, často také příbuzní ze vsi a mladí hosté. Také nyní na něm stály ještě tři hrnky a mísa s pečivem, vedle leželo Gaëllino pletení. Pod stolem klímal Bri-bri, světle hnědý pes, hlavu položenou na tlapách. Jindy Alana pokaždé vesele vítal – dnes se ani nehnul.

„Uvařím ti kafe, Alane. Dáš si taky sušenky?“

Zahleděl se na prázdnou lenošku u okna. Tam sedával vždycky večer Loan, listoval si v knížce a pokuřoval fajfku. Především ale dával pozor, zda svítí maják. Loan nevěřil elektrifikaci a měl k tomu nemálo důvodů.

„Je vedle,“ řekla Gaёlle, když si všimla, kam se Alan dívá. „Tvrdohlavej jako mezek. Nechtěl do Brestu na kliniku. ‚Chci umřít tady ve svým domě,‘ řekl doktoru Picollecovi. ‚Chci odejít na onen svět jako svobodnej chlap, ne jako kus masa bez vlastní vůle, napojenej na stovky hadiček.‘“

Motala se kolem kamen, postavila na ně hrnec s vodou a nasypala do ručního mlýnku kávová zrna.

Alan přikývl. Loan nebyl jednoduchý člověk, byl to podivín a často náhlými výbuchy vzteku ztrpčoval život manželce i dětem. Ale svým posledním rozhodnutím vzbudil v Alanovi úctu.

„Můžu…?“

„Jen jdi. Dveře jsou jenom přivřený.“

Divné, napadlo ho. Ona sedí tady u stolu a pije kávu, zatímco on vedle dodýchává. Ať už mezi nimi bylo cokoli – neměla by teď sedět u něj?

„Voda stoupá,“ řekla Gaëlle za ním tiše, jako by uhádla jeho myšlenky. „To nemůže umřít. Na pobřeží nikdo neumírá za přílivu.“

Správně, úplně zapomněl. Jedna z mnoha zdejších pověr. Za přílivu se rodí děti, odliv s sebou bere zpátky do moře duše umírajících. Možná je to dokonce pravda. Alan zde žil dost dlouho na to, aby těmhle příběhům věřil.

Nikdy předtím nevstoupil k LeBarsovým do ložnice a nyní užasl, jak je těsná a nuzná. Loan ležel v úzké manželské posteli pod oknem, přikrytý po boky těžkou peřinou, hlava mu spočívala na bílém polštáři s krajkovým lemem. Připadl Alanovi velmi malý a křehký, nos měl špičatý, propadlé tváře porostlé bílým chmýřím. Šedý vlněný svetr, který mu Gaёlle před lety upletla, jako by mu byl nyní velký. Hrudník se mu zvedal a klesal rychle, ale pravidelně.

„Alane!“

Host přistoupil blíž, sklonil se ke starci a vrazil při tom loktem do šatníku.

„Ahoj, Loane! Co to vyvádíš za věci?“

Staroch na něj zamrkal. Oči měl bledě modré, skoro průsvitné, cukal víčky, patrně měl bolesti.

„Nadešel můj čas, Alane, Ancou, ten černej smrťák, už připlouvá ve svý loďce… Nebojím se ho…“

Pozvedl ochable paži a Alan ho vzal za ruku. Byla studená a tvrdá, prsty uzlovité od artrózy.

„To ti nedal doktor něco proti bolestem?“

Loan přešel otázku mlčením. Zíral do světla stropní lampy, které se mu odráželo ve zřítelnicích.

„Byl to malér tenkrát, Alane,“ zašeptal. „Porucha. Vada elektroniky. Že prej se to stává jednou za sto let, říkali. Idioti! Dvacet let jsem byl ve službě, a ani jednou…“

Rozkašlal se a Alan se stěží vydržel dívat, jak se při tom souží. „Je to srdce,“ řekla mu předtím Gaëlle do telefonu. „Má bolesti při každým nádechu a výdechu.“

„Nemluv tolik… Klidně lež… Trošku tě přikryju…“

„Ani jednou jsem nezapomněl zapálit oheň ve věži, ani jednou za dvacet let. A sotva je světlo elektrický, tak…“

„Dobrá, Loane. Já to přece vím. Kdybys byl ještě ve službě, všechno by dopadlo jinak…“

Umírající spokojeně přikývl a nebránil se, když mu Alan přetáhl peřinu přes prsa. Bylo chladno, vítr cloumal okenicemi.

„Nebyla to tvoje vina, Alane. Maják zhasnul, a proto…“

Stařec zachrčel a vysíleně zmlkl. Alan opatrně stáhl ruku. Prsty nemocného byly ochablé, jako by už v nich neměl cit. Alan si uvědomil svou bezmoc.

„Děkuju ti za všecko, Loane. Za tvoje přátelství. Mockrát jsme dřív sedávali u vašeho stolu, Elaine, děti a já…“

Odpovědi se nedočkal. Jak se zdálo, staroch usnul. Alan ještě chvíli zíral na propadlé tváře a bradu, která se lehce chvěla. Potom se pomalu zvedl.

„Adieu… Šťastnou cestu, starý příteli…“

Vedle mu Gaёlle strčila pod nos hrnek horké kávy. „Rychle to vypij, Alane. Blíží se příliv, zakrátko zaplaví cestu…“

„Nemám tu radši zůstat?“

Usmála se. Víc než sedmdesátiletá žena, bělovlasá, s hladkým obličejem a rukama protkanýma modrými žílami. Statečná byla a hrdá. Dělalo mu velkou starost, že tu u ní v téhle chvíli neseděly její dcery ani ženy ze vsi.

„Bůh ti žehnej za tvou dobrou vůli, Alane, ale poslala jsem Annu a Swanu domů. Tuhle noc chci strávit s Loanem o samotě. Jenom my dva, příliv a převozník…“

Přikývl a ulevilo se mu. Donesl jí ještě dovnitř koš s poleny, aby měla teplo, a pak se vydal na cestu. Vítr skučel kolem věže a pískal si pronikavý zpěv smrti. Když přecházel vřesovištěm na pevninu, už se mu přes nohy přelévaly první vlny. Byly ještě malé, olizovaly lehce písek, hladily útes a tiše šplouchajíce vracely se zase zpátky.

Vítr rozehnal mlhu, byly vidět valící se šedé vlny, které se napěněné se sykotem vpíjely do písku. Dále na jihu hromově bily o skalnaté pobřeží, vysoko se vzpínaly a měnily v pěnivou tříšť. Chvíli tam postál, ruce zimomřivě zastrčené do kapes bundy, a zaujatě přihlížel představení stoupajícího přílivu. Moře. Vzalo mu vše, co mu bylo milé a drahé. Ženu, obě děti. Sedm let už to bylo, ale bolest byla stejně čerstvá jako tehdy, když se probral na klinice a pochopil, že jako jediný přežil ztroskotání lodi.

Nenáviděl moře. A přece se od něj nedokázal odloučit. Drželo ho pevně, nutilo ho vracet se znovu a znovu na toto místo. Možná to byly duše jeho milých, které ho nenechávaly odejít…

1

Mozart, Turecký pochod. Tydlydydlydá, tydlydydlydá… Wolfgang Amadeus. A pořád dokola. Turecký pochod. Tydlydydlydá…

Šátrala po mobilu, aniž otevřela oči. Našla ho pod polštářem a zamžourala očima na displej. Než stačila něco rozeznat, vyklouzl jí přístroj z ruky, práskl o noční stolek a zajel pod postel.

Tydlydydlydá…

Zatraceně! Zasténala, překulila se k pelesti a vylovila kazimíra zpod postele. Ještě toho drobet. Byla to matka.

„Haló?“

Hlas jí zněl chraplavě, odkašlala si a hned věděla, na co se máti zeptá.

„Proboha, dítě, nejsi nemocná? Máš příšerný hlas.“

„Nene… Jenom trochu…, chraptím. Jsem v pořádku, mami.“

Zvrátila se na polštář a zavřela oči. Cítila se opravdu nemocná, nějak vyprázdněná, roztřesená.

„No, bohudík. Teď si každopádně nemůžeš dovolit být nemocná, však víš. Radši si vezmi profylakticky grippostad, v tomhle studeném podzimním počasí se člověk nachladí natotata…“

„Jo, mami…“

Žaluziemi dopadalo dovnitř matné denní světlo – kolik je vlastně hodin? Ó, hrůzo – už deset po deváté. Na seminář u profesora Grossiera může zapomenout. Proč ji Paul nevzbudil, když šel do práce?

„Zrovna se chystám zajít si na Monetovu výstavu v Grand Palais. Víš, oni vyškemrali pár prací ze soukromých sbírek, které jinak nejsou k vidění. Sejdu se s Josephinou a pár přáteli…“

Susanne si přepnula mobil na odposlech a položila ho na přikrývku. Och, Bože – zmeškala seminář, a to už podruhé. Bude si muset vymyslet věrohodnou výmluvu a přirozeně všechno dohnat. Nedalo se to prostě zvládnout. Byla beznadějně ve skluzu, a přitom seděla za psacím stolem do šesti do rána. Pak jí ale hlava odmítla vstřebávat další informace a padla do postele… Ach, ten Paul, všechno převrátil naruby. Její studium, byt, hormonální hladinu, svět jejích citů…, celou její existenci. Paul, její životní láska.

„… na kafíčko… Za deset minut můžu být u tebe…“

Poslouchala matčino žvatlání jen na půl ucha, a teď sebou zděšeně trhla. Och, Bože – máti je v Paříži!

„Tady u mě? Ach, to asi nepůjde, mami…“

Matka nesměla v žádném případě spatřit Paulovy věci, které se tu všude povalovaly. Susanne zmínila Paula jen jednou okrajově; že se k ní mezitím nastěhoval, nesměli její rodiče vědět.

„Proč? Máš snad… návštěvu?“

„Já? Návštěvu? Ale ne. Za chvilku přijde Anne-Marie, moje uklízečka a všechno to tady obrátí vzhůru nohama…“

Byla to čistá lež. Milosrdná lež, stejně zavrženíhodná jako nezbytná.

„Ach, jaká škoda. Co třeba dnes odpoledne? Měla bych čas mezi…“

„Och, opravdu mě to moc mrzí, mami, ale to budu na univerzitě.“

„Přirozeně. To bylo ode mě hloupé…“

Susanne byla v předposledním semestru a připravovala se na magisterskou zkoušku. Německo-francouzský studijní obor „mezinárodní management“, rozdělený mezi univerzitami v Paříži a Berlíně. Předchozí školní léta strávila v jednom švýcarském internátu a hovořila francouzsky stejně plynně jako svou mateřštinou. Až uzavře studium titulem magistr svobodných umění, bude mít všechny dveře otevřené.

„Sejdeme se teda v Chez Kelly a dáme si dobrou kávičku, mami. Za půl hodiny?“

Matka se nezdála být zrovna nadšená, ale souhlasila. Kdeže to? Ach tak, v Latinské čtvrti? Rue de la Harpe? Ne? No tak si vezme taxík.

Susanne ukončila hovor a zhluboka si povzdechla. Všechny její plány byly definitivně pasé. Původně chtěla jít na Grossiera, potom se chvíli prospat, strávit s Paulem odpoledne a v noci studovat. Když už vypadl bod jedna, seminář na univerzitě, zajde si tedy s matkou na kávu. Potom – to věděla ze zkušenosti – se jí asi nepodaří usnout. Nejvýš po sedativu, jenže tyhle dryáky nesnášela, bylo jí po nich na omdlení a hlavu jako by měla vycpanou vatou. Potřebovala se ovšem trochu vyspat, jinak nebude moct v noci pracovat… Zmocnila se jí panika. Co když u zkoušky propadne? Susanne Meyerová-Schildtová, která dosud absolvovala všechny zkoušky na výbornou, magisterskou nezvládne. To nemůže své rodině udělat…

Když stála pod sprchou, cítila se o poznání lépe.

Proč se rozčiluje? Zatím neměla nikdy problémy se studiem, určitě to vyjde. Možná to nebude s vyznamenáním, jak to rodiče očekávali, ale projde. Od doby, co se znala s Paulem, už nepovažovala za tak důležité být všude a ve všem první. Strmá kariéra, kterou jí rodiče naplánovali, v ní teď spíš vyvolávala obavy. Fénovala si mokré vlasy a a pozorovala se při tom v zrcadle. Byla bledá, nevyspalá. Nejsou to vrásky v očních koutcích? Když se to tak vezme, už vypadala lépe. Především zdravěji. Přitom byla vlastně velmi šťastná od doby, co žila s Paulem. Převrátil jí život vzhůru nohama a bylo to nádherné.

Strčila prst mezi dvě lamely žaluzie a dívala se škvírou ven. Obloha byla zatažená, vítr cloumal plášti a bundami chodců, mžilo. Opravdu hnusné podzimní počasí se hodilo k její náladě. Oblékla si džínsy a svetr, vzala si na sebe letní plášť. Vlasy neměla ještě zcela suché, ale bylo jí to jedno, beztak v dešti zase zvlhnou. Dostala také hlad, doufala, že v Chez Kelly budou mít ještě croissanty. Paštiky neměla ráda, byly na ni příliš suché.

Seběhla dolů po schodech a na chodbě se u vchodu málem srazila s listonošem.

„Bonjour, monsieur!“

Nezlobil se na ni, jen jí poradil, aby zpomalila, jinak si ještě zlomí nohu. Patrně by se mu i líbilo, kdyby mu přistála v náručí. Paul nedávno řekl, že by svedla všechny muže nad čtyřicet. Bylo to od něj drzé, ale doprovodil to tak uličnickým úšklebkem, že mu to jednoduše nemohla mít za zlé.

Matka už seděla v bistru, vybojovala dokonce stolek u okna s výhledem na ulici a před sebou měla šálek s café au lait. V elegantním kostýmku a s čerstvě naondulovanými vlasy vypadala jako cizí těleso mezi nedbale ustrojenými studenty. Vlasy měla po ramena a byly obarvené na světlý blond odstín, což byla údajně její původní přírodní barva. Tmavozelený kostým si opatřila v Mnichově v obchodě s kroji, odtamtud pocházel i klobouček. Její rodiče milovali módu krojů, připomínala venkovskou šlechtu a tradiční statkáře. Máti potají doufala, že alespoň jedno z jejích tří dětí pronikne sňatkem do urozených kruhů. Julie a Christopher ji v tomto ohledu bohužel zklamali – a tak zbývala už jen nejmladší. Susanne na sobě ucítila zkoumavý pohled mateřských očí a obrnila se.

„Jak ráda tě vidím, zlatíčko! Jsi tak bledá. Málo spíš? Byt je přece v klidné oblasti, nebo ne?“

„Ano, velmi klidné… Mám moc práce, mami. Přednášky na univerzitě. A současně si taky už musím připravovat magisterskou práci…“

„Víš přece, že se můžeš kdykoli obrátit na tátu, máš-li nějaké otázky, myslím.“

„To já vím, mami.“

Jean-Pierre přišel k jejich stolu a přijal objednávku. Susanne se chvilku bála, že by mohl utrousit nějakou poznámku jako „Dneska bez Paula“, on ale řekl jen „Salut!“ a ani se neusmál. Možná se ostýchal, když uviděl matku. Pod reprodukcí Chagallova obrazu Milenci s kohoutem se nyní usadili dva další spolužáci Ben a Solange. Pozdravila se s nimi a obrátila se demonstrativně ke své matce. Oba pochopili a nechali ji na pokoji.

„Tví přátelé?“

„Známe se… Jak se má Julie? Zvládla Henriette dobře ty spalničky?“ Matka dovedla být neuvěřitelně komunikativní, když chtěla. Ještě chybělo, aby pozvala Bena a Solange k jejich stolu a zahájila konverzaci ve čtyřech. Naštěstí se ale nachytala na Susanninu otázku. Ano, neteř už je zase zdravá, ale bohužel nakazila mladší sestřičku. A to jen proto, že Julie nenechala holčičky proti spalničkám očkovat, bohužel je v tomhle nepoučitelná. Její firma si ovšem vede i nadále skvěle, Julie má spoustu práce především v nových spolkových zemích…

„To je fajn!“

Starší sestra byla pro Susanne vždy velký vzor. Julie v životě dosáhla všeho, co si předsevzala. V osmnácti maturita, ve třiadvaceti magisterský titul na soukromém ekonomickém institutu, pozice ve vyšším managementu Bahn AG, svatba, dvě děti, založení vlastní firmy. Julie skupovala krachující podniky, stavěla je znovu na nohy a prodávala mezinárodním zájemcům. Všichni na ni byli pyšní, v neposlední řadě její muž Dennis, který sám působil jako podnikový poradce. Jen Paul nedávno rouhavě prohlásil, že německé hospodářství za několik let beztak skončí v čínských rukou a lidi jako Julie tenhle proces jen urychlují.

„Představ si, Susanne, že Christopherovi schválili ten jeho výzkumný projekt. Má teď celý rok na to, aby provedl svoje pokusné řady. A kdo ví, třeba se mu podaří prorazit.“

Nevyslovila to, ale Susanne věděla, že rodiče sní o Nobelově ceně za medicínu. Její bratr Christopher pracoval ve stejném koncernu jako otec, zkoušel se v něm nový lék, který měl bránit stařecké demenci nebo ji přinejmenším oddalovat. Důležitý úkol ve společnosti, v níž rok co rok stoupá průměrná očekávaná délka života.

„To je báječná zpráva, mami. Mám ohromnou radost, už kvůli Chrisymu…“

Susanne si zamíchala kávu s mlékem a sáhla pro druhý croissant. Hlášení o rodinných úspěších jí lezla pomalu na nervy. Otec patrně tomuto příběhu trochu napomohl, koneckonců seděl v dozorčí radě firmy a mohl mačkat určitá tlačítka. Inu, Christopher je vynikající vědec a tuhle šanci si zaslouží. Co tomu asi říká Konstanze? Zatím je jeho šéfová – ale to se teď asi změní.

Matka se naklonila nad stůl, aby jí nepadaly drobky listového těsta na kostým, a pustila se s chutí do závinu. Potom si utřela prsty do papírového ubrousku.

„Ostatně by bylo hezké, kdybychom mohli Vánoce strávit všichni společně, nemyslíš? Tatínek zarezervoval na dva týdny velký byt v Upper West Side – Vánoce v New Yorku jsou nádherný barvitý kulturní zážitek. Julie a Dennis už přislíbili, u Christophera to ještě není jisté, musí se domluvit s Konstanze. A co ty, Susanne?“

Pokrčila rameny. Co je to za otázku? Přirozeně stráví svátky jako vždycky u rodičů. Když to musí být, třeba i v New Yorku.

„Taky by nám udělalo velkou radost, kdyby sis přivezla nějakého hosta. Víš přece, že naše rodina je vždy vstřícná k dobrým přátelům a milým známým.“

Aha – a bylo to venku. Matky mají neuvěřitelně jemný instinkt. Nyní bylo Susanne také jasné, proč je máti v Paříži. Určitě ne kvůli Monetově výstavě, to byla jen záminka. Máti přijela na výzvědy.

„Já vím, mami. Myslím si ovšem, že přijedu sama…“

Paul v kruhu její rodiny – průšvih. Dvě slova a rozhádal by se se všemi. Nejdřív se švagrem Dennisem, ten byl obzvláště citlivý. Potom s Konstanze. Nakonec by si ho podal otec a jeho soud o Paulovi Susanne jako by znala předem: intelektuál s rozkladnými názory. Nehodící se do rodiny.

Pravděpodobně má také pravdu. Paul nemá nic společného se snaživými, ctižádostivými Meyery-Schildty. Je cynik, hráč, volnomyšlenkář. Paul ji naučil nahlížet na život očima druhých. Daroval jí svobodu a za to ho milovala. Za tohle – a z tisíce jiných důvodů.

Jak tento konflikt vyřeší, bylo stále ještě skryto hluboko v temnotách. Ale zvládne to. Získá magisterský titul, vezme si Paula a přiměje rodinu, aby ho akceptovala. V tomto pořadí.

„Ty nebudeš pít tu kávu? Mícháš ji už nejmíň deset minut, dítě…“ Trhla sebou a zjistila, že ji matka přes stůl bedlivě pozoruje. Zkoumavý mateřský pohled jí pronikal oblečením a póry až do srdce. Matka děti nikdy netrestala, ale když přinesly domů špatné známky, rozesmutnilo ji to. A nebylo nic horšího než rozesmutnit matku. Susanne se roztržitě zasmála a prohlásila, že je skutečně trochu unavená.

„Málo jsem spala, mami. Dřela jsem celou noc. Grossier je dost náročný, a pak ty právní kraviny… Hlavně se to týká Anglie, tam je právní stav úplně jiný než u nás…“

Jenže mateřský pohled se nedal uplatit. Matka se i nadále tvářila ustaraně, patrně vytušila Paulovy kacířské myšlenky v mozku své dcery. Alespoň kruhy pod očima si jistě vysvětluje jako stopy dlouhých milostných nocí. Což byla zčásti pravda.

„Jsi naše nejnadanější, Susanne. Neříkám to, abys byla ješitná. Říkám to, abys věděla, že do tebe vkládáme velké naděje. Otec už vystrčil tykadla a možná tě umístí v dceřiné firmě ve Státech. Mohla bys tam začít rovnou hodně vysoko…“

Jaká to zpráva. Někteří spolužáci by si při takové šanci oblízli všech deset. Susanne měla spíše pocit, že ztrácí půdu pod nohama.

„Ach, mami… Vlastně bych to ráda dokázala sama, rozumíš? Vlastními silami. Tak jako táta. A ne protekcí…“

Matka se usmála a zakroutila hlavou, a pak ztišila hlas: „Protekce je ošklivé slovo. Nejde ani o to brát místo jiným. Jde o to postrčit vpřed mladé nadané síly. Firma koneckonců není úřednický stát, v němž člověk postupuje služebně s léty. V ní jde o elán, kreativitu a podnikatelský instinkt…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

1