Všechny údaje v této knize byly pečlivě ověřeny. Autorka a nakladatelství přesto nemohou ručit za jejich správnost.

Podrobný seznam literatury najdete na homepage dr. Yael Adlerové: www.dradlerberlin.de/daruebersprichtmannicht.php

Používání mužských gramatických forem není sice genderově korektní, ale pomáhá plynulosti textu. Mám pochopitelně na mysli obě pohlaví, pokud právě nepíši o tématu, které se dotýká jednoho z nich. A stejně tak je nutno chápat pojmy „lékař“ a „lékaři“, jež zahrnují obě pohlaví.

Yael Adler

DARÜBER SPRICHT MAN NICHT

Weg mit den Körpertabus

Copyright © 2018 by Droemer Verlag. An imprint of Verlagsgruppe

Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Illustrations © 2016 by Katja Spitzer

Translation © 2020 by Vladimír Čadský

ISBN  9788024267982

Pro Noaha a Liam

Ú vod

Kdysi jeden urozený nápadník poklekl před dámou svého srdce, aby ji požádal o ruku. Ale sotva se jeho koleno dotklo země, unikl mu hlasitý pšouk. To bylo mladému šlechtici natolik trapné, že se krátce nato hanbou zastřelil.

Historka z počátku minulého století je prý pravdivá, alespoň se to můžeme dočíst v autobiografii polské autorky Magdaleny Samozwaniecové. Ale ať už je to pravda nebo legenda, co nám chce tato příhoda sdělit? Dobře vychovaný mladý muž nejen narušil napjaté ticho romantického okamžiku, ale navíc ještě porušil společenské tabu: Hlasitě pšoukat v přítomnosti dámy – a ještě v takový slavnostní okamžik.

Prdění jako akustické podbarvení sociální interakce se ovšem neprosadilo dodnes, pomineme-li ložnice chlapeckých internátů. Není už však alespoň důvodem, abychom se vlastní rukou předčasně rozloučili se životem. Ale jinak? Sice se už kvůli jednomu pšouku nesprovodíme ze světa, ale spousta tabu přetrvává i mezi námi, lidmi 21. století. Už malé děti zažívají napjatý rozpor mezi dovoleným a zakázaným, když se učí, že hovínko je ošklivé a páchne – pak však sklidí chválu, když udělaly pro maminku a tatínka pěknou hromádku. Nechápou jedině, proč nemohou hnědý poklad nabrat na prsty, když se s ním tak krásně maluje…

Na rozdíl od zákonů se o tabu mluví veřejně jen vzácně otevřeně a jen málokdy jsou zdokumentována. Většinou jsou to spíše tradovaná, výchovou vštípená a mlčky dodržovaná pravidla. Ale nepodceňujme jejich moc: Tabu mohou určovat náš život a být velice praktická, protože nám předem určují rámec jednání. Ale buďme upřímní: Někdy je docela příjemné, když nemusíme pořád přemýšlet o tom, jestli je něco správné nebo nesprávné, vhodné či nevhodné.

Tabu však často omezují a dokonce mohou být – jako u pokažené nabídky sňatku – životu nebezpečná. Zejména tehdy, jde-li o naše tělo: o hygienu, o neobvyklé zduřeniny nebo vřídky, nepříjemné zvuky a pachy, které produkuje naše tělo, které však mohou být i příznakem závažného onemocnění. Obzvlášť velkými tabu je navíc přirozeně zatíženo téměř vše, co má co dělat se sexualitou. I když se právě v této oblasti udělalo mnohé a leckteré tabu padlo, většina se jich vytrvale drží dál. Řada tabu pochází z dávné minulosti. Lidé z různých částí světa například již po staletí dodržují přísné stravovací návyky a vyhýbají se například vepřovému a další „nečisté“ potravě. Existují lidé, kteří nepotřesou druhému pohlaví rukou, v některých končinách světa jsou ze společnosti vyloučeny menstruující ženy. Také sex je v této fázi v některých kulturách nemyslitelný. Někteří lidé by nikdy nespolkli sperma, jiní neukážou holou kůži a zčervenají, když se v televizi políbí párek milenců. Jiní zase mají problém s tělesným ochlupením nebo se nutkavě myjí, protože se cítí špinaví a chtějí být obzvlášť čistí.

Možná se některá tabu udržela tak dlouho proto, že by bez jejich porušování nebylo to pravé potěšení. Zdvižený ukazováček v hlavě, který nás napomíná „jsi zlý, zlý“, nám totiž zároveň přinese příjemné vzrušení, když u stolu náhle a provokativně říhneme nebo se vydáme z domu bez spodního prádla.

Asi se teď zeptáte, proč lékařka dermatoložka a veneroložka píše pojednání o tělesných trapnostech, studu a tabu. Nuže, tabu jsou v mé praxi takřka „každodenní chleba“. V knize Až na kůži – všechno o našem největším orgánu popisuji, jak komplexně je kůže propojena se vším v našem těle i s naším okolím. Už při tom přichází na přetřes řada tabuizovaných témat. Protože však člověka netvoří jen kůže, je zapotřebí celostní pohled.

Jako lékařce mi není nic lidského cizí. Ale ve své praxi se dennodenně setkávám s lidmi, kteří mají strach: ze sebe, ze svého těla a často je děsí i jejich vlastní psychika. S lidmi, kteří jen často potichu trpí, stydí se … a mlčí. Jde o vyrážky na velice intimních místech, o svědění konečníku, o podezření z pohlavní choroby nebo problémy v posteli. O tělesné pachy, nadýmání a zácpu, o nadměrné ochlupení nebo o mykózu na nohou. Jeden z mých pacientů celé měsíce obloukem obcházel sauny a bazény, protože jeho prsty u nohu vypadají „tak komicky“. Jiný se zase vyhýbal „snídani po tom“: Konečně se seznámil s krásnou ženou a k smrti se zamiloval. Přesto se noc co noc hned po milostném aktu vykradl z jejího bytu – v panickém strachu, že vedle své nové lásky upadne po souloži do hlubokého spánku. Jazyk by se mu totiž přimkl k patru a on by začal hlasitě chrápat. To není moc romantické a už vůbec ne erotické, říkal si.

Proč mnozí lidé tak dlouho váhají s návštěvou lékaře? Odpovědi se podobají: „Je mi to trapné, nedokázal jsem o tom mluvit.“ „Měl jsem strach, jaká bude diagnóza.“ Nebo: „Myslel jsem si, že to zase samo zmizí…“ Tohle si myslí spousta lidí zvlášť při choulostivých problémech: Když to samo přišlo, tak to samo zase odejde. Hloupé je jen to, že se to ve většině případů nestane. Řešení a léčba, které my lékaři nabízíme, často nejsou ani choulostivé, ani komplikované!

„To všechno tady už bylo,“ říkává s oblibou jeden můj přítel řemeslník, když mu říkám o některém nefungujícím zařízení nebo havárii v domácnosti a nevím, jak z toho ven. Většinou obratem ruky a rutinně najde příčinu závady, sáhne po nějakém speciálním nástroji nebo mně neznámém náhradním dílu, a už se pračka zase pěkně točí jako dřív nebo topení opět topí. A zdánlivě neřešitelný problém je raz dva vyřešen.

A podobně to děláme i my lékaři. Musíme jen vědět, v čem je problém! A když zjistíme, kde – někdy doslova – hlodá červ, pak se téměř vždy dá najít dobré řešení. My lékaři jsme na vaší straně a doufáme, že nám důvěřujete. Víme, že odhalit vlastní tělo a duši někdy stojí sebepřemáhání. Ale můžeme vás ujistit: Všechno už jsme jednou slyšeli, mnohé už viděli a leccos dokonce sami zažili.

Ale kdo se odváží o osobních tabuizovaných tématech promluvit, sebere jim jejich moc. Tato kniha by vám k tomu měla dodat odvahu: Ráda bych vám pomohla pochopit, co se ve vašem těle děje, když vám z vaginy při sexu unikne pšouk lásky, když s vámi žaludek začne po jídle najednou mluvit nebo když se to při erekci už nedaří jako dřív. Proč mnohé z tělesných neduhů, za něž se možná stydíte, jsou ve skutečnosti naprosto normální – a často se snadno odstraní. V každém případě ovšem jen tehdy, když se odhodláte jít k lékaři a nesáhnete po podivných řešeních vlastní provenience, jako jedna mladá a hezká pacientka, která si na internetu objednala roztok žíraviny k odstranění hrbolkovitých výrůstků na kůži a jaterních skvrn a odnesla si ze samoléčby strašné jizvy.

Nyní se vydáme do oblasti smyslů, jimiž vnímáme tělesná tabu: čichu, hmatu, zraku a sluchu. Až knihu přečtete, snad si uvědomíte: Nejste v tom sami! Neexistuje žádná trapná choroba, která by netrápila i jiné lidi. Jen o tom nikdo nemluví. A tak přeji: Hodně zábavy při četbě i při diskusi o ní!

ČÁST I

Tisíc a jedna vůně: tělesné PACHY

1

O čem se mluví leda potichu: špatný dech a jiný zápach z úst

Ve starých dobrých časech, kdy nás reklama ještě strašila drastickými obrazy, existovala reklama na zubní pastu, ve které muž dýchl na pampelišku. Protože měl špatný dech, něžná kytička před očima milionů televizních diváků zkolabovala. Jiná varianta tohoto hororu: Čerstvě zamilovaný pár, jeden druhému cosi něžně špitá, načež ten, blízek omdlení, obrátí oči v sloup a s odporem se odvrátí.

Jaký měly tyto obrazy vliv na čísla prodeje zubních past, ústních vod, sprejů do úst a dalších prostředků ke zlepšení dechu, to nedovedu říci. Ale jedno je fakt: Zápach z úst je pro mnoho lidí účinný odpuzovač. Páchneli někomu z úst, napřed zavětříme takřka se zájmem přírodovědce, odkud zápach přichází. Jakmile však zdroj zápachu lokalizujeme, zděšeně se odvrátíme: Naše archaické Já nás varuje před chorobou a rozkladem! To by mohlo ohrozit naše přežití.

Je zajímavé, že případný nepěkný zápach dělá starosti spíše ženám než mužům. Přinejmenším o tomto tématu spíše hovoří během ordinačních hodin či soukromých sedánků, kde si také vyměňují tipy. Třeba jak si zajistit svěží dech po první romantické noci s novým partnerem nebo jak se přičinit, aby byl „první ranní polibek“ příjemný. Ženy hlásí: Zamilovaní muži vstanou a hned se pouštějí do líbání. Naproti tomu zamilované ženy si po probuzení ze všeho nejdřív nastříkají do úst nějaký obzvlášť silný osvěžovač dechu. Anebo se proplíží do koupelny a rychle si vyčistí zuby dřív, než partner vstane. Jako by chtěly Adonise vedle sebe přesvědčit, že patří k oněm vzácným bytostem, kterým v ústech vzniká během noci vůně mentolu a eukalyptu, a v žádném případě „hnilobný zápach z úst“, jak tuto pachovou pohromu nazývá věda.

Zápach z úst je obvyklý nadřazený pojem, pod nímž se skrývají dvě různé formy: jdeli o foetor ex ore, je příčina zápachu při výdechu v ústech či hrdle; při halitóze (halitosis) tkví příčina hlouběji a nepříjemný zápach lze cítit i při výdechu nosem. Pro tento problém existují speciální ordinační hodiny a lze ho dokonce měřit halimetrem. Při tom je třeba foukat do jakéhosi brčka, načež je určen podíl nelibě páchnoucích sloučenin síry ve vydechovaném vzduchu.

Podle odhadů 25 až 50 procent obyvatel světa trpí alespoň v určité denní době natolik silným zápachem z úst, že to je společensky nepřijatelné: Okolí si raději udržuje odstup. Zápach z úst je tedy světový fenomén a není důvod, proč se stydět. Přesto to je enormně tabuizované téma, jež u některých lidí spouští opravdovou fóbii. Zhruba 12 až 17 procent domnělých pacientů s údajným zápachem z úst, kteří přijdou na speciální ordinační hodiny, totiž představuje případy pro psychoterapeuta. Trpí halitofobií, jak se tento strach ze zápachu z úst, kterým ve skutečnosti ani netrpí, nazývá.

Většina opravdu postižených pozná jen těžko, že jim páchne z úst. A jelikož víme, že poznámkou o zápachu z úst můžeme zranit nebo dokonce traumatizovat, většina lidí raději mlčí, než aby svému protějšku řekla, že má špatný dech. Ne tak jeden můj kolega, který ráno před vizitou pozdravil jiného lékaře slovy: „No tak, zase jsi snídal chcíplou krysu?“ Jedna věc je hloupá: Mlčení ostatních může postiženého nejen zahnat do sociální izolace, protože si od něj okolí udržuje odstup, ale může to mít i vážné zdravotní následky. Když se dotyčný neléčí, existuje zvýšené riziko celé řady různých onemocnění. Zápach z úst způsobený choroboplodnými bakteriemi vede někdy k arterioskleróze, srdečnímu infarktu, kožním problémům jako kopřivce, svědění nebo šíření lupénky, demenci a předčasným porodům u těhotných.

Příčiny zla

Příčin zápachu z úst je mnoho a zhruba z 90 procent jsou lokalizovány v dutině ústní a prostoru hrdla. Jen zhruba 10 procent jich má původ v trávicím ústrojí, plicích, jiných orgánech, nebo pochází z látkové výměny. Abychom to při diagnostice rozlišili, stačí udělat jednoduchý test: Jestliže vzduch vydechovaný nosem je bez zápachu, vychází špatný dech z úst; pakliže nepříjemně páchne i vzduch vydechovaný z nosu, musíme příčinu hledat v hlubších partiích těla.

Za špatným dechem většinou stojí jako původci zla bakterie. Náš mikrobiom, tedy společenství mikroorganismů, kteří obývají naše tělo, se vyvíjel po miliony let a žije na nás a v nás zpravidla v pokojné symbióze. Společně tvoříme jakýsi superorganismus, celostní živou bytost, jíž se říká holobiont. Jen v našich ústech žije 100 miliard bakterií, složených z až 700 druhů. Některé pomáhají trávicím enzymům našeho těla rozkládat potravu, jiné jsou jednoduše tady a drží místo. Mnozí obyvatelé našich úst nás brání proti pronikání původců chorob, stejně jako jejich kolegové na kůži, ve vagině a v dýchacích cestách.

Bohužel může v neposlední řadě díky našim civilizačním návykům docházet k narušení rovnováhy našeho mikrobiomu, a tím i bakteriálních sebeobranných mechanismů. Můžete si to představit jako ekosystém nějakého rybníku: systém rostlin a živočichů, který se může dostat z rovnováhy, když některé druhy převáží, decimují nebo dokonce zcela vytlačí jiné. Najednou zůstávají nevyřešené úkoly, rozeběhnou se destruktivní procesy a v nejhorším je nutné vodu vyměnit.

Stejně jako na kůži a všech sliznicích jsou mezi bakteriemi a houbami hodné i zlé druhy. Pokud se zde systém dostane z rovnováhy, je následkem špatný dech. To zase souvisí s jídelníčkem bakterií. K jejich oblíbené potravě patří hlen, odlupující se buňky sliznic a bílkoviny z jídla. Uvolněné páchnoucí molekuly jsou sirné sloučeniny, jejichž nejznámějším zástupcem je sirovodík; a ten páchne po zkažených vejcích. Methylmerkaptany páchnou po shnilém zelí či plísni, a pokud dech čpí po rybách, mase nebo fekáliích, mohou za to biogenní aminy, z nichž jeden se jmenuje kadaverin – uvědomíme-li si, že cadaver znamená latinsky mrtvola, mluví název sám za sebe. Ty vznikají, když se z aminokyselin, stavebních kamenů bílkovin, uvolňuje oxid uhličitý.

S ústními bakteriemi je ta potíž, že se rády druží a vytvářejí biofilm. Jsou to biotopy v podobě slizu, tedy povlaky, v nichž si bakterie vybudovaly pohodlný a poměrně chráněný domov, z něhož je nesnadné je vyplavit. Jsou to poměry připomínající situaci v sifonu pod vaším dřezem: Také tam se z bakterií vytváří biofilm nechutného vzhledu, který tu jednoduše přilne a zůstává navzdory tekoucí vodě a čisticím prostředkům. Kdo tedy má nepříznivé složení bakterií, jen těžko se ho zbaví.

Ranní dech, to je pech

Klasickým fenoménem je v tomto ohledu ranní zápach z úst: Vzniká především proto, že „myčka“ našeho těla jede v noci podle úsporného programu. Pak má ovšem obrat „vyschlo mu v ústech“ svůj doslovný význam. V našich slinách žijí miliardy bakterií, které uvolňují pachy. Když sliny vyschnou, pak to, co zůstane, má do libé vůně starých slin hodně daleko. Je to tak trochu jako s mořskou vodou: Pokud vázne její neustálý přísun, protože je právě odliv, zůstane slaná krusta. Dobrý přítok slin – v průměru 1,5 litru denně – zředí pachy a odplaví bakterie, stejně jako dobrá myčka nádobí!

Pokud pijeme málo a máme sucho v ústech, ředění odpadá a pach se může plně rozvinout. A to se právě děje v noci, kdy beztak produkujeme jen málo slin a také do sebe pořád nelijeme nějakou tekutinu. Zárodky toho bez zábran využijí a bez omezení se množí. Když pak na svého nejmilejšího vydechneme: „Dobré jitro, poklade,“ dostane se ven odér hrůzy v celé nádheře a kompletním složení.

Proti této formě zápachu toho mnoho nezmůžeme, nanejvýš můžeme spolykat pěkně vonící dropsy, napít se, něco sníst a vyčistit si zuby. Zápach z úst navíc podporují některé léky, které vysušují ústa, ale rovněž choroby slinných žláz. Naproti tomu proti mnoha jiným formám zápachu z úst můžeme leccos podniknout. Jedním opatřením, a tomu budete sotva věřit, je dýchání otevřenými ústy. Ideálně to dělejte, když jste sami: Velký podíl na ústní flóře totiž mají anaerobní bakterie, které se nejraději zdržují na místech, kam pronikne jen málo kyslíku. Schovávají se v prohlubních, rýhách a kapsách. Už jen tím, že při dýchání a mluvení otvíráme ústa, část původců zápachu vyženeme.

Parodontóza, zubní kaz et consortes

Samozřejmě, ne všechny bakterie lze vyhnat tímto způsobem – existuje pro ně až příliš mnoho ideálních skrýší. A moderní člověk udělá zbytek, aby se mohly vytvořit nové zdroje nelibého pachu: Vedle zubního kazu je nejdůležitějším bakteriálním onemocněním úst parodontóza. Je to onemocnění závěsného aparátu zubů, jež má řadu příčin. Svou roli hraje genetika, imunitní systém, péče o chrup, ale také kouření a moderní civilizační strava. Zubní lékaři poznají nasládlý pach parodontózy často už na vzdálenost jednoho metru proti větru. A když pak pacient při úsměvu odkryje zánětlivě zarudlé dásně, je všechno jasné.

Možná znáte z reklamy na zubní pastu krvavý otisk v nakousnutém jablku, už navždy spojený s větou: „Abyste se i zítra mohli pořádně zakousnout.“ To při rozvinuté parodontóze, jež bývá často spojena s ústupem dásní (právě to je obávaná parodontóza), skutečně nebývá samozřejmostí. Naše zuby totiž vězí svými kořeny v takzvaných alveolách, což jsou malé důlky v kosti čelisti. Nesedí tam ovšem na doraz, ale mají trochu vůle. Aby nevypadly a přitom seděly trochu elasticky, vedou z okostice (periostu) k zubu pevná vlákna, která ho ze všech stran napínají jako lana cirkusovou plachtu. Shora jsou malé mezery uzavřeny zdravou dásní jako gumovou chlopní. Zbytky jídla a bakterie tak nemohou dovnitř. Ale když tato chlopeň změkne a nedoléhá pevně k zubu, znamená to otevřenou bránu pro agresivní bakterie, způsobující záněty, které místo okamžitě osídlí a pokryjí nyní otevřenou dutinu svým biofilmem. Protože vyvolávají zánětlivé procesy, ničí postupně závěsný aparát a okolo zubu vznikají kapsy, které se bez léčení stávají stále hlubšími. Sem nepronikne žádný zubní kartáček, žádná zubní nit ani speciální kartáček na mezizubní prostory. Následkem je zápach z úst, krvácení z dásní, viklající se zuby a v nejhorším případě jejich ztráta.

Jakmile má člověk jednou v dásni hluboké kapsy, pomůže už jen návštěva u lékaře. Kdo byl někdy u profesionálního čištění zubů, ten ví, že existují i méně nechutné zážitky. Může to být docela masakr. To, co se u některých lidí dostane z kapes v dásních ven, není právě libovonné a nepřipomíná to beztvarou masu klasického zubního plaku, ale tvrdé hrudky. Malé potvůrky odvedly při zahušťování biofilmu pořádnou práci. Přetrvávající zánět je pro tělo tvrdý oříšek, organismus je neustále v pohotovosti a zoufale se snaží bránit proti šíření choroboplodných činitelů.

Úspěšnou obranu ztěžují kouření, stres, přílišné holdování alkoholu, některé nemoci a léky a narušená střevní flóra. Kuřákům hrozí patnáctkrát větší riziko parodontózy. Hodné bakterie při kouření umírají, zlé se množí. Varovným signálem hrozby parodontózy bývá normálně krvácení z dásní. U kuřáků však tento důležitý varovný signál obvykle odpadá, protože nikotin stahuje krevní cévy. Ústa kuřáka tak budou páchnout nejen po cigaretách, ale také silněji než u nekuřáka nasládle po parodontóze.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

ČÁST I Tisíc a jedna vůně: tělesné PACHY

1 O čem se mluví leda potichu: špatný dech a jiný zápach z úst