Marie Lacrosse

DAS WEINGUT

In stürmischen Zeiten

Copyright © 2018 by Goldmann Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration c gettyimages/ c Max shen end FinePic, München

Translation © 2020 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-4239-1

Mému muži Jürgenovi

za jeho neochvějnou věrnost

Můžete to zpochybňovat, jak chcete,

ale pravdou zůstane, že humánnost ve válce musí válku provázet,

a že rázné vedení války je zároveň nejhumánnější.

Helmuth von Moltke starší,

pruský polní maršál

Na dojemných příkladech, které vyprávíte,

je možné poznat, že sláva na bitevních polích

je vykoupená utrpením a slzami.

Lidé se často nechávají svést, vidí jen slavné stránky války

a zavírají oči před jejími smutnými následky.

Švýcarský generál Dufour k Henrymu Dunantovi,

zakladateli Červeného kříže

Dramatis personae

Uvedeny jsou jen nejdůležitější postavy.

Historické postavy jsou označené hvězdičkou *.

Rodina Ireny

Irena Weberová – nemanželské dítě narozené tajně v porodnici, vyrostla v sirotčincích; Weberová není její pravé příjmení

Klára – krycí jméno Ireniny matky, která zůstala v anonymitě

Teta Erna – doprovod Kláry do porodnice

Rodina Franze Gerbana

Wilhelm Gerban – německý obchodník s vínem se sídlem firmy v alsaském Weissenburgu

Pauline Gerbanová – jeho francouzská manželka

Franz Gerban – nejstarší syn Wilhelma a Pauliny

Matilda Gerbanová – jejich mladší dcera

Gregor Gerban – Wilhelmův bratr, šéf rodinného vinařství ve falckém Schweighofenu

Otýlie Gerbanová – manželka Gregora a Wilhelmova švagrová

Fritz Gerban – syn Gregora a Otýlie

Sofie – mladší sestra Otýlie

Domácí personál Gerbanových v Altenstadtu

Niemann – první sloužící

Paní Burgerová – hospodyně

Paní Krammová – kuchařka

Gerda – první služebná

Mína – druhá služebná

Riemer – kočí

Další významné postavy

(jsou uvedeny jen nejdůležitější postavy v pořadí, ve kterém se vyskytují v románu)

Sestra Agnes – porodní asistentka v porodnici, později ředitelka sirotčince v Heidelbergu

Sestra Gertruda – vedoucí dívčího traktu sirotčince ve Speyeru

Matka Ignácie – matka představená sirotčince ve Speyeru

Doktor Frey – domácí lékař Gerbanových

Karel Krüger – dělník ve vinařství Gerbanových

Major von Kaisenberg* – velitel praporu Fritze Gerbana

Edgar Hepp* – podprefekt ve Weissenburgu

Generál Abel Douay* – francouzský velitel v bitvě u Weissenburgu

Farář Klein – evangelický pastor ve Fröschweileru

Albert Valon – francouzský dezertér

Louis Rousser – sanitní četař ve francouzské armádě

Gérome – francouzský válečný invalida

Jacques – francouzský sanitní desátník

Claire Rocherová – obyvatelka Bazeilles

Doktor Etienne – ženský lékař ve Weissenburgu

Doktor Berger – lazaretní lékař v Saint-Quentinu

Marianne Sergeová – zámožná dáma v Saint-Quentinu

Paul – její syn, který padl u Sedanu

Gilbert – francouzský válečný invalida

Otto – manžel Míny

Magda Färberová – hostinská v Landau

Emma – textilní dělnice v Lambrechtu

V románu zmíněné, ale nikoliv aktivně vystupující historické osobnosti

Král Wilhelm Pruský* – pozdější německý císař

Otto hrabě von Bismarck* – jeho říšský kancléř

Korunní princ Bedřich Vilém Pruský* – německý vrchní velitel v bitvách u Weissenburgu a Fröschweiler-Wörthu

Napoleon III.* – francouzský císař

Generál Mac-Mahon* – francouzský maršál, vrchní velitel francouzských vojsk v bitvě u Sedanu, kde se setkal se svým protějškem na straně protivníka, generálem Helmuthem von Moltkem starším

Prolog

Heidelberg

Únor 1851

Pláč novorozence ji vytrhl ze spánku, do nějž se na několik minut ponořila, vyčerpaná po těžkém porodu. S námahou se nadzvedla na loktech a rozhlédla se. Za mléčným sklem malého okna na pravé straně byla tma, venku už mezitím zavládla temná noc.

Když se předklonila, aby odtáhla závěs, který chránil postel do výše hlavy, pocítila prudkou bolest v podbřišku. S tichým zasténáním klesla zpátky na polštář.

O chvíli později se závěs rozhrnul. Objevil se obličej tety Erny bez nejmenší známky úsměvu. Vypadala jako ztělesnění nesouhlasu.

„Co se děje, Kláro?“ Také hlas tety zněl tvrdě. „Měla bys odpočívat, abys mohla z toho nedůstojného místa co nejdřív pryč.“

„Prosím!“ Mladá žena si olízla suché, rozpraskané rty. „Prosím, chci dítě jen jednou vidět. Je to chlapec, nebo děvče?“

Teta zavrtěla hlavou. „Je to bastard,“ odsekla hrubě. „To víš stejně dobře jako já, a nic víc vědět nemusíš!“

„Prosím, pro milost boží tě prosím! Chci ho jen jednou pochovat. Nosila jsem je devět měsíců ve vlastním těle. Je to mé dítě!“

„Řekla jsem ne! V tomhle domě to není zvykem. Musíme už dost zaplatit za to, aby tvoje hanba zůstala utajená, Kláro!“ Opovržlivě zdůraznila jméno. Nebylo to pravé jméno rodičky. Jako ostatní dcery z dobrých domů, které využily služeb zařízení, dostala v den příjmu krycí jméno.

„Prosím,“ Klářin hlas zesílil. „Prosím. Vzbudím celý dům, když se nebudu smět na dítě podívat.“

Výraz v tetině obličeji se proměnil z nesouhlasu v nepokryté opovržení a chladný hněv. „Udělala bys líp, kdybys křičela, než sis nechala toho bastarda udělat. Ale tehdy ses radši válela v hříšné vášni. Teď se odevzdej osudu. Nechám ti přinést něco na spaní. Brzy ráno odjedeme.“

S těmi slovy odstoupila od okraje postele a velitelským trhnutím zatáhla závěs.

Po tváři mladé ženy stékaly slzy rozhořčení a ponížení. Znovu se pokusila nadzvednout a bolest ji donutila spadnout zpátky na propocené lůžko. Po hodiny trvajícím utrpení dokonce ani nevyměnili prostěradla. Jen odstranili zakrvácenou koženou podložku, kterou pod ni strčili.

Zoufale poslouchala zvuky kolem. V přilehlé místnosti slyšela tiše plakat kojence, rozpoznala také hlasy porodní báby a sestry, které byly při porodu. Šplouchala voda, asi právě dítě koupaly. Ale nikdo nereagoval na její tiché volání, i když dveře mezi pokojíkem a vedlejším prostorem byly otevřené. Klára se cítila úplně bezmocná. Proklínala odloučenost svého pokoje.

Protože nikdo nesměl znát její pravou identitu, měla v tomto domě pro padlé dívky, jak jej teta nazývala, malý prostor pro sebe. Její spolutrpitelky z chudších poměrů ležely v jedné velké ložnici. O jejich osudu jí vyprávěla sestra Agnes. Mateřsky působící žena byla jedinou osobou, která pro ni v minulých dvou měsících pobytu měla přátelské slovo.

Kolikrát v těchto nekonečných týdnech zatoužila Klára po společnosti žen a dívek, kterým se přihodilo stejné neštěstí! Jak ráda by vyměnila měkkou postel ve svém pokojíčku za tvrdý žok nacpaný slámou ve velké místnosti, přes kterou chodila každou neděli ráno, když ji vodili na mši. Ale také v malé kapli, v níž ze všech stran táhlo, musela sedět stranou na nepohodlné vyřezávané židli sboristů a poslouchat slova kněze, který pokaždé kázal svým výhradně ženským posluchačkám o jejich hříšném životě.

Ale sestra Agnes jí pověděla, že ve velké noclehárně byla možnost tlachání a povídání, po němž tak toužila, rovněž silně omezená. Že ženy a dívky musely, dokud toho byly schopné, těžce pracovat. Předly nebo tkaly dvanáct hodin, ty šikovnější paličkovaly krajky nebo pomalovávaly dřevěné hračky. Klára nemohla vědět, že žádná z těch nešťastných žen by nechápala, že se slečna v komůrce nudí, protože jí kromě bible nedali žádné knihy. Že by jí záviděly výživné jídlo, které dostávala třikrát denně: bílý chléb s marmeládou k snídani, kuře a čerstvou zeleninu k obědu, sýr a uzeninu k večeři, kolik jen chtěla. Zatímco se chudé obyvatelky zařízení musely spokojit s ovesnou kaší bez chuti ráno, řídkou zeleninovou polévkou k obědu a tvrdým chlebem s tvarohem nebo sádlem večer.

Koneckonců nejsou tyhle ženy ani platícími hosty, závisí na dobročinnosti.Tím nebo podobným tónem mluvila teta Erna o Klářiných spolutrpitelkách, když na ně Klára zavedla řeč. Posměch a opovržení zaznívaly v hlase tety zřetelněji než jindy, protože si byla vědoma své vlastní staropanenské ctnosti ve srovnání s těmi, které se „ocitly v hanbě“.

Teď se novorozenec rozkřičel hlasitěji. „Neplač, utiš se, všechno je v pořádku,“ slyšela Klára uklidňující hlas porodní báby, po němž bezprostředně následoval ostrý hlas tety Erny.

„Kdy už to tady konečně skončíme? Dala bych si pořádné jídlo a potřebuju trochu klidu a odpočinku.“

„Hned, milostivá. Musíte mě ještě doprovodit k matce představené a potvrdit předání dítěte našemu ústavu.“

Ne, ještě je nesmějí odnést!Klára zatáhla z posledních sil za závěs, ale nezdálo se, že to někdo v okolí zpozoroval nebo bral v úvahu. Potom slyšela, jak se dveře pokojíku otevřely a zavřely a kroky několika osob se vzdalovaly chodbou. Byla sama. Zoufale se rozvzlykala.

Veškeré utrpení posledních hrozných měsíců se přes ni převalilo jako lavina. Teta mluvila o hříšné vášni, kterou se provinila. Místo toho cítila jen hrůzu a stud, když muž, kterému bezmezně věřila, se na ni naprosto nečekaně vrhl. Její křik udusil polštářem, přičemž jí vyhrnul sukni, roztrhl kalhotky a brutálně do ní vnikl. Posléze bezmocně plačící dívce pohrozil, že ji s hanbou vyhodí z domu, když jen sebemenším slovíčkem prozradí, co se té noci stalo. Klára mu věřila každé slovo.

Jak ráda by mlčela a všechno potlačila a zapomněla! Ale brzy začala každé ráno pociťovat zvláštní nevolnost. Tloustla v pase, takže se už nemohla těsně stahovat šněrovačkou a musela si nechat všechny šaty zvětšit. Naběhla jí prsa.

Ve své nevinnosti si zpočátku nedovedla změny svého dívčího těla vůbec vysvětlit. Až její sestra, alarmovaná komornou, která o Kláru denně pečovala, jí jednoho rána vysvětlila, že je těhotná. A přitom hned zmínila pravděpodobného otce dítěte. V bezmezném zmatku Klára podezření sestry potvrdila.

Hned nato začal za měšťanskou fasádou jejího domova hektický pohyb. Když dlouholetý domácí lékař pod podmínkou nejpřísnější mlčenlivosti potvrdil těhotenství, zasedla rodinná rada. Klára nebyla přítomná, sdělili jí jen výsledek.

„V doprovodu tety Erny pojedeš nejdřív k ozdravnému pobytu do lázní Baden-Baden. Tam vás nikdo nezná. Až nebude možné tvůj stav dál skrývat, odveze tě Erna do porodnice v Heidelbergu. Tam přivedeš na svět dítě, ale nikomu neřekneš své skutečné jméno. Dítě zůstane po porodu v sirotčinci, který patří k ústavu. Sama potom strávíš ještě dva další měsíce v Baden-Badenu a jako zdravá se vrátíš.“

Jediný pohled na nesmiřitelné obličeje kolem leštěného stolu z ořechového dřeva ukázal Kláře, že každý odpor je marný. Neodvolatelně rozhodli o jejím osudu a osudu nenarozeného dítěte.

V následujících měsících v Baden-Badenu se Klára nesměla s nikým stýkat. Přece nechceš na sebe a na celou rodinu uvalit hanbu? vyčítala jí přísná teta, když ji přistihla v rozhovoru s mladým důstojníkem. Oslovil ji v jídelně vznešeného lázeňského hotelu, zatímco si Erna v kanceláři stěžovala na drzost pokojské, která jí ráno odmlouvala. Od té chvíle nespustila Kláru z očí.

Pokud se jí měsíce v Baden-Badenu bez společenského rozptýlení zdály monotónní a bezútěšné, tak už po několika dnech jí připadala situace v porodnici v Heidelbergu úplně nesnesitelná. Přes den nesměla odejít z pokojíku, teprve pod ochranou noci jí dovolili se v doprovodu pečovatelky krátce projít po dvoře. V neděli se účastnila mše a odpoledne přišla na návštěvu teta Erna. Při obou příležitostech nechyběly výčitky a připomínky provinění, kterého se dopustila. Přes všechny naléhavé prosby jí odepřeli jakoukoliv literaturu, zakázali psát dopisy, a rám na vyšívání a krabici s kreslícími potřebami jí přinesli teprve potom, když dva dny ležela apaticky v posteli a odmítala stravu.

Nejhorší byly ovšem návštěvy lékaře. Kláře připadala už prohlídka domácím lékařem, i když ho znala od raného dětství, nesmírně trapná. Ale to, co ji čekalo v Heidelbergu, vše zdaleka zastínilo. Každý druhý den musela ve volné košili s roztaženýma nohama strpět, jak je vystavená v nejintimnějších místech pohledům dvou studentů medicíny, zatímco profesor, který používal porodnici ke studijním účelům, ji prohlížel zvenku i zevnitř.

Sestra Agnes jí sdělila, že jako protislužbu za každodenní „vyučovací hodiny“ nemusí porodnice platit doktorům za lékařské služby. Zamlčela však skutečnost, že kolem postelí chudých žen stály celé houfy mužských studentů, kteří nešťastnice mnohdy prohlíželi několikrát za sebou za dozoru profesorova asistenta, a přitom nešetřili oplzlými poznámkami.

Proto Klára nevěděla, že přes své utrpení požívá jako jediná obyvatelka ústavu privilegia, která jsou poskytována jen bohatým, tedy platícím, zákaznicím. Ale také ona zde musí pykat za svůj hřích. Jeptišky, které ústav vedly, zacházely s Klárou bez vřelosti a pod upjatou zdvořilostí, s jakou s ní mluvily, bylo cítit opovržení.

„Nenechte se tím vyvést z míry, milá slečno. Sestry prostě věří, že to tak musí být, protože to neznají jinak,“ utěšovala ji jednoho dne civilní sestra Agnes, která byla v tomto klášteře také porodní bábou, když našla po jedné z návštěv matky představené Kláru plačící na posteli. „Myslete na děťátko, tolik starostí by mu mohlo škodit.“

Děťátko… na začátku je Klára z hloubi srdce nenáviděla. Když však ucítila první jemné pohyby bytosti, která v ní rostla, měnilo se nepřátelství každým dnem víc v lásku a něžnost. Na tom nic nezměnila ani skutečnost, když se dozvěděla, že má před sebou těžký porod.

„Obávají se, že jak dítě, tak vy, byste mohly při porodu zemřít,“ připustila Agnes na Klářiny naléhavé otázky poté, když zase jednou pozorovala výměnu znepokojených pohledů a šeptání mezi profesorem a jeho studenty. Místo, aby se polekala, cítila úlevu. „Potom bych je aspoň nemusela nikomu dát a byla bych s ním navěky spojená.“

„Takhle nemluvte, milostivá slečno,“ reagovala zděšená Agnes. „Máte před sebou ještě celý život a na umírání jste moc mladá. Neměla jsem vám nic říkat.“

Ale dítě se do poslední chvíle nechtělo otočit, aby přišlo na svět hlavičkou. I když bylo proti zvykům ústavu mírnit porodní bolesti omamnými prostředky, dal jí profesor po hodinách neúspěšných stahů konečně trochu morfia, aby mohl dítě vytáhnout zadečkem napřed pomocí kleští. Dál musel ještě sešít hluboké natržení hráze, což byla nesmírně bolestivá procedura, a Klára ji znovu přetrpěla při plném vědomí.

Jakmile se však dítě octlo na světě, začalo křičet zplna hrdla. Přestože rozhovor byl tlumený, slyšela Klára za závěsem, že je zdravé a silné.

Proč je nemůžu aspoň jednou jedinkrát vidět? Kláru znovu přemohlo zoufalství. Proto si ani nevšimla, že se závěs na pravé straně opatrně roztáhl a někdo potichoučku vstoupil do pokojíku. S úlevou se podívala do růžové tváře sestry Agnes, která k jejímu zklamání při porodu nebyla.

„Přinesla jsem vám něco na spaní, milá slečno,“ usmála se na ni. „Byla jste velmi statečná a teď si musíte odpočinout.“

„Je dítě v pořádku?“

Úsměv Agnes se rozšířil. „Ale ano, je to silné dítě.“

„Je to chlapec, nebo děvče?“

Agnes se zachmuřila. „To vám nesmím říct, milostivá slečno. Za to jsou tady ty nejpřísnější tresty.“

V Kláře se všechno vzbouřilo. „Prosím, musím to vědět. Úpěnlivě vás žádám, bohatě se vám odměním.“

Agnes protáhla nespokojeně obličej. „Za něco takového neberu peníze, slečno. Bylo by nekřesťanské využívat vaší momentální nouze.“

Klára se chytala stébla. „Tak mi to prozraďte bez odměny, milá Agnes. Copak nevidíte, jak trpím?“

S napětím sledovala vnitřní boj na obličeji porodní báby. Nakonec si Agnes zhluboka povzdechla. „Je to holčička, milostivá slečno. Když vyjde najevo, že jsem vám to řekla, vyhodí mě na hodinu.“

Kláře se tak ulevilo, že už poslední větu ani neslyšela. „Holčička. Já to věděla.“ Spontánně chytla Agnes za ruku. „Povězte mi, sestro Agnes, je to normální, že matka tuší, jaké bude pohlaví dítěte?“

Porodní bába přikývla, už zase s úsměvem. „Spousta matek to ví před porodem,“ potvrdila.

„Můžu ji vidět? Můžete mi ji sem tajně přinést? Jen jednou jedinkrát, prosím!“

Sestra se vylekaně odtáhla a zvedla v obraně obě ruce. „To pro vás, slečno, opravdu nemůžu udělat. Dítě je už v péči sirotčince.“

Klářina radost pohasla. Cítila se najednou strašně bezmocná.

Agnes jí přidržela pohár, který donesla. „Vypijte to. Musíte si konečně odpočinout.“

Klára poslušně vypila hořký nápoj. Najednou dostala ještě další nápad. Chytla Agnes za ruku.

„Jméno! Jak se bude jmenovat?“

Agnes znovu zavrtěla hlavou. „Ani to vám nesmím říct.“

Klára přešla námitku tím, že mluvila dál: „Když jsem tady celé dny ležela osamělá v pokojíčku, přemýšlela jsem o jménu pro dítě. Pro chlapce jsem vybrala jméno Maximilian, pro děvčátko Irena.“

„Irena? To je neobvyklé jméno!“

Klára přikývla. „Ale má krásný význam. Mírumilovná. Je to odvozeno od řecké bohyně míru Eirene.“

„Pohanské jméno?“

Přes své vyčerpání a smutek se Klára usmála. „Už dávno se užívá také v křesťanském světě. Existuje několik žen, které byly prohlášeny za svaté a jmenují se Irena.“

Agnes zaváhala. Krátce po porodu jí matka představená poručila, aby se zeptala Klářiny tety, zda si přeje dát dítěti jméno. Ta to podrážděně odmítla. Ale kdo to kromě ní a tety Erny ví? Při rozhovoru nebyl nikdo jiný přítomen.

„Prosím, splňte mi aspoň tohle přání.“ Klářin hlas zněl nejasně a slabě. Uspávací prostředek už začal zabírat. „To je jediné, co můžu svému dítěti, které nikdy nepoznám, darovat.“ Zavzlykala. Po bledém obličeji jí stékaly slzy.

Agnes cítila s nešťastnicí hlubokou soustrast. Proč je svět tak tvrdý, dokonce k těm, u kterých se zdá, že měly štěstí.

Škubla sebou. Bylo to riskantní, ale snad se to podaří. Klářina teta výslovně zdůraznila, že nechce dítě ani vidět, a nechce přijít zpátky do ústavu, dokud nebude Klára schopná odjezdu. Do té doby bude maličká už dávno pokřtěná.

Láskyplně se sklonila nad postel a pohladila Kláru po tváři. „Uvidím, co se dá dělat, milá slečno. A teď už konečně spěte.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Dramatis personae

Prolog