Frederick Forsyth

Liška

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

THE FOX

Copyright © 2018 by Frederick Forsyth

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2020

ISBN 978-80-242-6814-9

S velkými díky mému skvělému rešeršistovi Marcusi Scrivenovi, který vystopoval tolik skrytých expertů, a Jamiemu Jacksonovi, jehož znalosti všech vojenských záležitostí budí respekt. A těm ostatním, kteří na základě anonymity promlouvali ústy zakrytými dlaní.

KAPITOLA PRVNÍ

Nikdo je neviděl. Nikdo je neslyšel. Tak to také mělo být. Černě odění příslušníci speciální jednotky proklouzli hustou tmou k cílovému domu.

Ve většině center malých či větších měst vždy problikává aspoň nějaké světlo i v nejhlubší noci, ale tohle byl vnější okraj předměstí jednoho anglického provinčního městečka a veškeré veřejné osvětlení pozhasínalo hodinu po půlnoci. Teď nastala nejtemnější hodina, druhá hodina ranní. Procházející muže pozorovala osamělá liška, instinkt jí však velel, aby se kolegům lovcům nepletla do cesty. Temnotu neporušila žádná domovní světla.

Narazili pouze na dva lidi, oba šli pěšky, opilí, po pozdním flámu s přáteli. Vojáci splynuli se zahradami a křovinami, zmizeli černí v černé, dokud opilci neodklopýtali ke svým domovům. Věděli přesně, kde se nacházejí, protože ulice i cílový dům velice podrobně studovali mnoho hodin. Fotografie byly pořízeny z projíždějících aut a z dronů nad hlavou. Zvětšené a připíchnuté na stěny informační místnosti na velitelství SAS u Herefordu měli otištěné v paměti do posledního kamene a obrubníku. V měkkých botách nezakopli ani neklopýtli.

Bylo jich dvanáct, včetně dvou Američanů zařazených na naléhání amerického týmu, který se usadil na velvyslanectví v Londýně. A byli tam dva příslušníci britského SRR, speciálního průzkumného pluku, jednotky ještě utajovanější než SAS a SBS, které se soustřeďují na vzdušné, respektive vodní operace. Řídicí orgány se rozhodly použít SAS, známé prostě coby „Pluk“.

Jedním ze dvou příslušníků SRR byla žena. Američané usuzovali, že ji tam poslali kvůli genderové vyváženosti. Bylo tomu naopak. Pozorování odhalilo, že k obyvatelům cílového domu patří žena, a i nesmlouvavé britské jednotky se snaží zachovávat trochu galantnosti. Důvodem přítomnosti SRR, mezi zasvěcenými někdy nazývané „lupiči Jejího Veličenstva“, bylo využití jedné z jejich mnoha dovedností – utajeného vniknutí do objektu.

Měli za úkol nejen dostat se do cílového domu a zajistit jeho obyvatele, ale také zajistit, že je nikdo uvnitř nespatří a že nikdo neunikne. Přiblížili se ze všech stran, objevili se zároveň kolem oplocení zahrady, vpředu, vzadu i po stranách, přešli přes zahradu a obklíčili dům, stále neviděni a neslyšeni žádným sousedem ani obyvatelem domu.

Nikdo nezaslechl slabé zaskřípění, když diamantová řezačka nakreslila úhledný kroužek na kuchyňském okně, ani tiché prasknutí, když byl kotouč skla odstraněn pomocí přísavného držáku. Dírou se protáhla ruka v rukavici a uvolnila západku okna. Černá postava přelezla přes okenní parapet do dřezu, seskočila tiše na podlahu a otevřela zadní dveře. Tým vklouzl dovnitř.

Třebaže si všichni prostudovali architektonické plány uložené na registračním úřadě v době stavby domu, používali ochranné brýle s nočním viděním. To pro případ, že by zde majitel nainstaloval nějaké překážky nebo dokonce nastražil výbušniny. Začali přízemím a postupovali od místnosti k místnosti, aby se ujistili, že zde nejsou žádné hlídky nebo spící osoby, natažené dráty či tiché alarmy.

Po deseti minutách byl velitel týmu spokojen a kývnutím hlavy odvedl pět mužů v zástupu po úzkém schodišti očividně velmi obyčejného, samostatně stojícího čtyřpokojového rodinného domu. Oba Američané, stále zmatenější, zůstali dole. Tohle nebyl způsob, jakým by oni dobývali krajně nebezpečné hnízdo teroristů. Takové vniknutí do domu by si v Americe touto dobou vyžádalo už několik zásobníků munice. Angláni jsou fakt hodně divní.

Muži dole uslyšeli shora polekané výkřiky. Ty rychle ustaly. Po deseti dalších minutách mumlaných instrukcí podal velitel týmu první hlášení. Nepoužil internet ani mobil – lze je odposlouchávat –, ale staromódní vysílačku se šifrovanou komunikací. „Cíl obsazen,“ pronesl tlumeně. „Čtyři osoby. Čekejte do svítání.“ Ti, kdo mu naslouchali, věděli, co bude následovat. Vše bylo naplánované a předem nacvičené.

I Američané, oba z jednotky SEALs amerického vojenského námořnictva, podali zprávu svému velvyslanectví na jižním břehu Temže v Londýně.

Důvod pro „tvrdé“ obsazení domu byl prostý. Navzdory týdnu skrytého sledování se nedalo vyloučit – vzhledem k obrovským škodám způsobeným ochraně celého západního světa napáchaným z tohoto běžně vypadajícího předměstského obydlí –, že se zde nacházejí ozbrojení muži. Za nevinnou fasádou by se mohli skrývat teroristé, fanatici, žoldáci. Proto dostal Pluk instrukce, že neexistuje jiná alternativa než operace počítající s „nejhorší variantou“.

Hodinu poté se však velitel týmu ozval znovu.

„Nebudete věřit, co jsme tu našli.“

…

Časně ráno 3. dubna 2019 se rozezněl telefon ve skromném pokoji pod střechou klubu speciálních sil v anonymním domě v Knightsbridgi, honosné čtvrti londýnského West Endu. Při třetím zazvonění se rozsvítila lampička na nočním stolku. Spáč byl vzhůru a zcela při smyslech – výsledek celoživotní praxe. Spustil nohy na podlahu, a než přiložil sluchátko k uchu, letmo pohlédl na osvícený panel. A také na hodiny vedle lampičky. Čtyři ráno. Copak ta žena nikdy nespí?

„Ano, paní ministerská předsedkyně.“

Osoba na opačném konci zcela zřejmě v posteli vůbec nebyla.

„Adriane, omlouvám se, že vás budím v tuhle hodinu. Mohl byste se v devět ke mně dostavit? Musím přijmout Američany. Mám podezření, že budou na válečné stezce, a já bych si cenila vašeho vyhodnocení a rady. Mají přijít v deset.“

Vždycky ta staromódní zdvořilost. Dává mu příkaz, o nic neprosí. Z přátelství používá jeho křestní jméno. On ji vždy oslovoval jejím titulem.

„Samozřejmě, paní ministerská předsedkyně.“

Nic víc dodávat nebylo zapotřebí, spojení se tudíž ukončilo. Sir Adrian Weston vstal a šel se do malé, ale postačující koupelny vysprchovat a oholit. V půl páté sestoupil po schodech dolů kolem černě zarámovaných portrétů všech agentů, kteří tak dávno odešli do nacisty okupované Evropy a už se nikdy nevrátili, kývl hlavou na noční službu v recepci a vyšel ven. V Sloane Street zná jeden hotel, kde mají kavárnu s celonočním provozem.

…

Krátce před devátou hodinou ranní za krásného podzimního dopoledne 11. září 2001 se z oblohy nad Manhattanem odklonilo dvouproudové dopravní letadlo ze své trasy na pravidelné vnitrostátní lince American Airlines 11 z Bostonu do Los Angeles a narazilo do severní věže Světového obchodního centra. Za letu ho uneslo pět Arabů ve službách teroristické skupiny al-Kajda. Muž, který v tu chvíli letadlo pilotoval, byl Egypťan. Pomáhali mu čtyři Saúdští Arabové ozbrojení řezáky s ulamovací čepelí, kteří přemohli členy posádky a protlačili ho do kokpitu.

Několik minut poté se nad New Yorkem objevilo další linkové dopravní letadlo letící příliš nízko. Byl to letoun United Airlines 175, také z Bostonu do Los Angeles a také unesený pěti teroristy z al-Kajdy.

Amerika a s ní ve chvíli celý svět nevěřícně sledovaly, jak vychází najevo, že to, co bylo považováno za tragickou nehodu, ničím takovým není. Druhý Boeing 767 vletěl záměrně do jižní věže Světového obchodního centra. Oba mrakodrapy utrpěly ve svých středních částech zničující poškození. Posíleny palivem z plných nádrží letadel vypukly prudké požáry; ocelové nosníky, udržující jednotlivá patra, se začaly tavit. Minutu před desátou hodinou se jižní věž zhroutila do hory rozžhavených sutin a půl hodiny poté ji následovala i severní věž.

V 9.37 letoun American Airlines 77 z Dullesova mezinárodního letiště ve Washingtonu rovněž směřující s plnými nádržemi do Los Angeles narazil střemhlav do budovy Pentagonu na virginské straně Potomacu. I tento stroj uneslo pět Arabů.

Čtvrté dopravní letadlo, United Airlines 93 z Newarku do San Franciska, rovněž unesené za letu, dobyli stateční pasažéři zpátky, nicméně pak se s fanatickým únoscem za kniplem zřítilo na zemědělskou půdu v Pensylvánii.

Do západu slunce toho dne, který je nyní znám coby 11. září, bylo téměř tři tisíce Američanů a občanů dalších zemí mrtvých. Oběti zahrnovaly posádky a cestující všech čtyř dopravních letadel, téměř všechny, kdo se nacházeli ve dvou mrakodrapových věžích Světového obchodního centra, a sto dvacet pět osob v Pentagonu. Plus devatenáct teroristů, kteří spáchali sebevraždu. Po tomto jediném dni zůstaly Spojené státy ne pouze šokované, zůstaly traumatizované. A stále ještě takové jsou.

Když je nějaká americká vláda tak těžce raněná, dělá dvě věci. Požaduje a vykonává pomstu, a vynakládá peníze. Během osmi let George W. Bushe v prezidentském úřadě a prvních čtyř let Baracka Obamy tamtéž vydaly Spojené státy bilion dolarů na vybudování největší, nejtěžkopádnější a nejméně efektivní obranné struktury, jakou svět kdy viděl. Kdyby devět vnitřních amerických a sedm zahraničních zpravodajských agentur dělalo v roce 2001 svou práci, k 11. září by nikdy nedošlo. Objevovaly se signály, náznaky, reporty, varování, předzvěsti a podivnosti, které byly zaznamenány, nahlášeny, uloženy do evidence a ignorovány.

Po 11. září následovala exploze výdajů, která doslova brala dech. Něco se muselo udělat a skvělá americká veřejnost musela vidět, že se to udělalo. A tak se také stalo. Vytvořila se spousta nových agentur, které duplikovaly a zrcadlily práci již existujících. Vynořily se tisíce nových mrakodrapů, byla jich celá města, většinou je vlastnily a provozovaly dodavatelské podniky ze soukromého sektoru, dychtivé po bezedných dolarových žních.

Vládní výdaje na jediné pandemické slovo „bezpečnost“ vybuchly jako atomová bomba nad atolem Bikini, všechny trpělivě hrazené vždy důvěřujícím, vždy pevně doufajícím a vždy naivním americkým plátcem daní. Tento krok vyvolal tak obrovskou záplavu zpráv na papíře i online, že se jich dalo přečíst jen kolem deseti procent. Nebylo na to prostě dost času nebo, navzdory masivnímu růstu výplat, dost personálu, který by se s těmito informacemi dokázal vyrovnat. A během těch dvanácti let došlo ještě k něčemu. Počítač a jeho archiv, databáze, se staly vládci světa.

Když byl Angličan hledající nyní časnou snídani poblíž Sloane Street mladým důstojníkem u výsadkářů a pak v MI6, zapisovaly se všechny záznamy na papír a na něm se také ukládaly. Zabíralo to čas a archivy potřebovaly hodně skladovacích prostor, ale proniknutí, to znamená kopírování či odstranění a krádež tajných archivů – tedy špionáž –, bylo obtížné a množství materiálů, které se dalo jednorázově odkudkoli sebrat, bylo skromné.

Za studené války, která údajně skončila s nástupem sovětského reformátora Michaila Gorbačova v roce 1991, mohli velcí špioni jako Oleg Peňkovskij sebrat jen tolik dokumentů, kolik se jich dalo osobně přenést. Fotoaparát Minox a jeho produkt mikrofilm potom umožnily skrýt až stovku dokumentů v drobné kazetě. Mikrotečka se zasloužila o to, že kopírované dokumenty byly ještě menší a lépe přenosné. Ovšem revoluci v tomto ohledu znamenal počítač.

Když přeběhlík a zrádce Edward Snowden odletěl do Moskvy, soudilo se, že s sebou odnesl více než jeden a půl milionu dokumentů na tak malé flashce, jakou lze před pohraniční kontrolou zastrčit do konečníku. „Za starých časů“, jak říkají veteráni, by na to byla zapotřebí kolona náklaďáků, a taková řada vozidel projíždějících východem k letadlu by nejspíš upoutala nežádoucí pozornost.

Takže když počítač převzal tyto záležitosti od člověka, archivy obsahující nesčíslné množství tajemství začaly být ukládány do databází. Složitosti tajemné dimenze zvané kyberprostor začaly být stále záhadnější a komplikovanější, a čím dál méně lidských mozků dokázalo chápat, jak fungují. Zločin držel krok, také se změnil a sklouzl od krádeží v obchodě přes zpronevěry k dnešním každodenním počítačovým podvodům, které umožňují, aby se ukradlo víc bohatství než kdykoli dřív v dějinách financí. Moderní svět tak dal vzniknout pojmu komputerizovaného skrytého bohatství, ale také počítačovému hackerovi. Zloději kyberprostoru.

Někteří hackeři však nekradou peníze; kradou tajemství. Proto byl zdánlivě neškodný předměstský dům v provinčním anglickém městečku za noci obsazen anglo-americkým týmem vojáků speciálních sil a jeho obyvatelé zadrženi. A proto jeden z vojáků zamumlal do rádiového mikrofonu:

„Nebudete věřit, co jsme tu našli.“

…

Tři měsíce před razií tým amerických počítačových es pracujících v Národní bezpečnostní agentuře ve Fort Meadu v Marylandu zjistil něco, čemu se také nedalo uvěřit. Nejtajnější databázi ve Spojených státech a patrně na světě někdo zřejmě hacknul.

Fort Meade, jak slovo „fort“, pevnost, implikuje, je technicky vojenská základna. Jenže Fort Meade je daleko víc. Je to sídlo Národní bezpečnostní agentury (NSA), před nežádoucími pohledy důkladně chráněné lesy a zakázanými přístupovými silnicemi a velké jako město. Místo starosty však má velitele v hodnosti čtyřhvězdičkového generála. Slouží také jako ústředí části zpravodajských agentur známé jako ELINT a zabývá se elektronickými informacemi. Jedna řada jejích počítačů za druhou odposlouchává svět. ELINT zachytává, naslouchá, zaznamenává, ukládá. Jestliže zachytí něco nebezpečného, varuje.

Protože každý nemluví anglicky, ELINT překládá ze všech jazyků, dialektů i nářečí používaných na planetě Zemi. Šifruje a dekóduje. Shromažďuje tajemství Spojených států a činí to v celé škále superpočítačů, kde jsou uloženy nejtajnější databáze v zemi.

Tyto databáze nejsou chráněny pár pastmi či nástrahami, ale firewally tak složitými, že ti, kdo je vytvořili a denně je kontrolují, byli absolutně přesvědčeni, že jsou neproniknutelné. A jednoho dne pak tito strážci americké kybernetické duše nevěřícně zírali na důkaz před sebou.

Znovu a znovu prováděli kontrolu. To se přece nemohlo stát. To nebylo možné. Nakonec byli tři z nich nuceni požádat generála o rozhovor a zkazit mu den. Jejich nejdůležitější databázi někdo hacknul. Přístupové kódy byly teoreticky tak neprůhledné, že bez nich do centra superpočítače nikdo nemohl vstoupit. Nikdo se nemohl dostat přes ochranu známou prostě jako air gap, „vzduchová mezera“. A přece to někdo dokázal.

Ve světě se denně uskuteční tisíce hackerských útoků. Z největší části jde o pokusy ukrást peníze. Existují snahy proniknout k bankovním účtům osob, které si uložily úspory tam, kde měly být podle jejich přesvědčení v bezpečí. Jestliže jsou tato „hacknutí“ úspěšná, podvodník může předstírat, že je majitelem účtu, a dát pokyn bankovnímu počítači, aby převedl finanční aktiva na zlodějův účet, který se nachází o mnoho kilometrů a často o mnoho zemí dál.

Všechny banky, všechny finanční instituce nyní musí účty svých klientů obklopit ochrannými zdmi, obvykle ve formě kódů osobní identifikace, které hacker nemůže znát a bez nichž bankovní počítač neodsouhlasí převod jediné pence či centu. Toto je jedna z cen, které vyspělý svět teď platí za svou naprostou závislost na počítačích. Je to nesmírně únavné, ale lepší než ožebračení, a v dnešní době se to stalo už nezvratnou charakteristikou moderního života.

Další útoky zahrnují pokusy o sabotáž pramenící z čiré zlovolnosti. Nabourané databázi lze zadat instrukce, které způsobí chaos a funkční zhroucení. Toto se většinou provádí vložením sabotážního příkazu zvaného „malware“ nebo trojský kůň. Databáze musí být proto zajištěna důmyslnou ochranou v podobě firewallů, které hackera frustrují a počítačový systém udržují v bezpečí před útokem.

Některé databáze jsou tak tajné a tak životně důležité, že na jejich ochraně před kybernetickým útokem závisí bezpečnost celé země. Firewally jsou natolik složité, že ti, kdo je navrhují, považují jejich prolomení za nemožné. Zahrnují nejen změť písmen a číslic, ale také hieroglyfů a symbolů, které – pokud nejsou v přesně správném pořadí – zakážou přístup každému kromě oficiálně „prověřeného“ operátora s přesným přístupovým kódem.

Taková databáze s nesmírným množstvím tajných údajů životně důležitých pro bezpečnost celých Spojených států se nacházela v Národní bezpečnostní agentuře ve Fort Meadu.

Proniknutí do ní bylo samozřejmě utajeno. Muselo být utajeno. Takový skandál ničí kariéry – a to je dobrá zpráva. Může svrhnout ministry, připravit o místo zástupy pracovníků vládních úřadů, otřást základy celých vlád. Ale i když to zůstane skryto před veřejností, a především před médii a těmi ničemnými investigativními novináři, Oválná pracovna to vědět musí…

Když muž v Oválné pracovně konečně pochopil obludnost toho, co kdosi jeho zemi způsobil, rozzuřil se – strašně se rozzuřil. Vydal prezidentský příkaz. Najděte ho. Zavřete ho. Do věznice s nejvyšším stupněm ostrahy, někam hluboko pod arizonské skály. Navždy.

…

Nastal tříměsíční lov hackera. U vědomí toho, že britská obdoba Fort Meadu, známá coby Vládní komunikační ústředí (GCHQ), má také světové postavení a Britové jsou koneckonců spojenci, bylo GCHQ požádáno hned v raném stadiu o spolupráci. Britové vytvořili pro tento konkrétní úkol specializovaný tým, vedený doktorem Jeremym Hendricksem, jedním z nejlepších kyberstopařů, které měli.

Doktor Hendricks pracoval v Britském národním středisku pro kybernetickou bezpečnost (NCSC) ve Victorii v centru Londýna, vládní agentuře podřízené GCHQ se sídlem v Cheltenhamu. Jak jeho název naznačuje, specializuje se na prevenci hackerských útoků. Jako všichni strážci i tato agentura musela studovat nepřítele: hackera. Proto sir Adrian požádal o radu Ciarana Martina, ředitele NCSC. Ten zdráhavě a velkoryse dovolil siru Adrianovi, aby mu doktora Hendrickse unesl – byl ujištěn, že jde jen o dočasné zapůjčení.

Ve světě, kde se hvězdami stávají teenageři, byl Jeremy Hendricks zralý muž. Čtyřicátník, štíhlý, upravený a odměřený. I kolegové věděli o jeho soukromém životě jen málo, což bylo přesně to, čemu dával přednost. Byl gay, ale nijak se o tom nešířil a rozhodl se pro soukromý život v poklidném celibátu. Takto se mohl věnovat svým dvěma vášním: počítačům, které byly také jeho profesí, a tropickým rybkám, které choval v akváriích ve svém bytě ve Victorii, pár kroků od svého pracoviště.

Vystudoval s vyznamenáním informatiku na univerzitě York v kanadském Ontariu, pokračoval tamtéž v doktorandském studiu, pak v dalším na Massachusettském technologickém institutu a po návratu do Británie okamžitě začal pracovat u GCHQ. K jeho speciální odborné kvalifikaci patřila schopnost detekovat sebenepatrnější stopy, které za sebou často zanechávají hackeři, čímž se nakonec neodvratně odhalí jejich identita. Jenže kyberterorista, který pronikl do počítače Fort Meadu, ho málem porazil. Po vpádu do domu na severním předměstí Londýna mu jako jednomu z prvních umožnili přístup, protože sehrál významnou úlohu při nalezení zdroje tohoto hacku.

Potíž byla, že se dohromady nebylo čeho chytit. Hackeři se už objevili dříve, ale dali se snadno vystopovat. To bylo předtím, než firewally vyšší úrovně každý pokus o proniknutí zcela znemožnily.

Nový hacker nezanechal žádnou stopu. Nic neukradl, nic záměrně nepoškodil, nic nezničil. Zdálo se, že vešel, rozhlédl se a opět se stáhl. Nikde žádné nezbytné IP, internetový protokol, který slouží jako identifikační číslo, adresa zdroje. Zkontrolovali všechny známé precedenty. Nebyla tímto způsobem prolomena už nějaká jiná databáze? Vzali v potaz závažná analytická data. Postupně začali vylučovat známé hackerské skupiny na různých místech světa. Nebyli to Rusové pracující z toho mrakodrapu na předměstí Petrohradu. Nebyli to Íránci, nebyli to Izraelci, dokonce ani Severokorejci. Ti všichni byli v hackerském světě aktivní, ale všichni měli svůj typický „rukopis“, něco individuálního, jako má třeba každý telegrafista vysílající morseovkou.

Nakonec se zdálo, že odhalili poloviční IP v jedné spojenecké databázi; podobalo se to rozmáznutému otisku palce, který objevil policejní detektiv. Nepostačovalo to k identifikování nikoho, ale stačilo by to k „porovnání“, pokud by se otisk palce někdy objevil znovu. A on se objevil, tentokrát v prolomené databázi jedné velké světové banky.

Tento průnik představoval další záhadu. Ať tam vnikl kdokoli, po dobu své přítomnosti v databázi banky měl k dispozici prostředky k převodu stovek milionů na svůj vzdálený účet a k jejich následnému zmizení navždy. On však nic takového neudělal. A podobně jako tomu bylo ve Fort Meadu, nic neprovedl, nic nezničil, nic neukradl.

Doktoru Hendricksovi hacker připomínal zvědavé dítě, které chodí sem tam po obchodě s hračkami, uspokojí svou zvědavost a pak zase odejde. Jenže tentokrát, na rozdíl od Fort Meadu, zanechali jednu nepatrnou stopu, které si Hendricks všiml. Tentokrát stopařský tým dal své kořisti přezdívku. Stále unikala, a proto ji nazvali „Liška“. Ovšem porovnatelnou stopu lze i tak stále porovnat.

I lišky dělají chyby. Ne často, jen tu a tam. To, co Hendricks spatřil, byla část IP, kterou šlo přiřadit k polovičnímu otisku nalezenému v oné spojenecké databázi. Všechno do sebe zapadlo. Sledovali stopu nazpět; a ke značným rozpakům britské strany je jejich cesta vedla do Anglie.

Pro Američany to byl důkaz, že Spojené království utrpělo nějaký cizí vpád, kdy nepředstavitelně schopní zahraniční sabotéři, patrně žoldáci pracující ve službách nepřátelského státu a velmi pravděpodobně ozbrojení, obsadili jednu budovu. Proto Američané požadovali, aby se na ni tvrdě zaútočilo.

Jelikož provinilý hacker zřejmě sídlil v samostatně stojícím domě na poklidném předměstí provinčního města Lutonu v hrabství Bedfordshire severně od Londýna, Britové si přáli, aby se tichý, neviditelný útok uskutečnil za temné noci, bez poplachu a bez publicity. Prosadili si svou.

Američané poslali přes moře skupinu šesti příslušníků SEALs, ubytovali je na americkém velvyslanectví pod záštitou vojenského atašé (příslušníka námořní pěchoty Spojených států) a trvali na tom, že nejméně dva půjdou do akce s SAS. A tak se vše uskutečnilo a žádný ze sousedů neměl o ničem ani tušení.

V domě nebyli žádní cizinci, žádní žoldáci, žádní ozbrojenci. Jen tvrdě spící čtyřčlenná rodina. Velice vyjevený autorizovaný účetní, již identifikovaný jako Harold Jennings, jeho manželka Sue a jejich dva synové, osmnáctiletý Luke a třináctiletý Marcus.

To měl na mysli štábní seržant SAS, když se ve tři hodiny ráno hlásil: „Nebudete věřit…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ