Andreas Pflüger

NIEMALS

Copyright  © 2017 by Suhrkamp Verlag, Berlin, Germany

All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin

Translation © 2020 by Tomáš Kurka

ISBN  978-80-242-6621-3

Pro tu jedinou

Štěstí nás zaslepuje,

bolest vrací zrak

ŘÍM

Před deseti lety

Muže, pro nějž možná bude muset zemřít, si představovala vyššího. Vyšla z berlínského hotelu Grand Hyatt do mírného mrholení a všimla si, jak se opírá o porsche, kterým jezdíval James Dean. Usmíval se jako turista na pohlednici z jižních zemí. Přistoupila k němu a věděla, že ji políbí. Na tváři ucítila chladné rty. Byla z něj cítit ostrá voda po holení a pořádná dávka sebevědomí. Překvapilo ho, jak je hezká, a podržel ji v náručí o sekundu déle, než bylo nutné. Jako kompliment jí to stačilo.

K letišti mířil poklidnou jízdou. Vypadalo to, že si vyrazili jen tak na výlet. Bavili se jako lidé, kteří se kvůli pracovním povinnostem neviděli již několik týdnů. A kromě toho jim setkávání komplikovala i skutečnost, že žila v Rotterdamu. Na Ira mluvil obdivuhodně dobře německy. Potíže mu dělaly pouze přehlásky, ale i přes ně se přenášel s neodolatelným šarmem. Oslovoval ji Sarah, přesně podle vytvořené legendy. Jméno Jenny Aaronová nikdy neslyšel.

Věděli, že každé jejich slovo je odposloucháváno a bohužel nahráváno.

Aaronová vyprávěla o obchodním obědě s jistou slibnou berlínskou sochařkou, kterou by ráda získala pro svůj internetový aukční portál. Když přejeli bývalý přechod Checkpoint Charlie, vyřizoval jí pozdravy od přítele Benjamina, který moc litoval, že nepřijela do města už včera večer. Aaronová si obtáhla rty a zkontrolovala ve zpětném zrcátku, zda je někdo nesleduje.

Sedmičkové BMW. Dva muži. Drží se dost těsně za námi.

Na ulici Kochstraße porsche zrychlilo.

„Miláčku, prosím zpomal, bolí mě hlava.“

„Promiň, lásko.“

S klidnějším srdcem sledovala, jak je BMW předjíždí.

Zívl a prohodil, že se dostal do postele až v jednu, měl v sobě o jednu whisky víc, než by bylo záhodno, a před sebou jen pět hodin spánku. Za všechno samozřejmě mohl Benjamin. Dneska absolvoval několik nekonečných porad a cítil se prý jako boxer po jedenáctém kole. Prozradily ho však ledově šedé oči. Blýskaly se totiž tak, jako by si dal padesát bazénů a právě v nejlepší kondici vylezl z vody.

Aaronová by se vsadila, že spal lépe než ona. A to přitom měl Leon Keyes hodně důvodů k obavám.

V pětatřiceti letech se stal společníkem renomované dublinské advokátní kanceláře. Ale to mu nestačilo. Odešel do Singapuru a naučil se vydělávat opravdu velké peníze. Nashromáždil slušné jmění, usadil se v Berlíně a založil právní kancelář specializovanou na ekonomické poradenství.

Byl svobodný, každé ráno si chodil zaběhat tři kolečka kolem Grunewaldského jezera, trávil osmdesát hodin týdně ve skleněném paláci na Friedrichstraße, dopřával si těstoviny linguini s klobásou salsiccia u nejlepšího Itala na náměstí Gendarmenmarkt a netušil, že veškeré jeho telefonáty odposlouchává Spolkový kriminální úřad SKÚ.

Policisté zjistili, že špinavé peníze svých mandantů ukrývá do offshorových společností na karibském ostrově Antigua. V takovém případě přicházejí v úvahu dvě možnosti – zatčení nebo to, čemu ve wiesbadenské centrále kriminálního úřadu říkalo solidní investice: počkat a sázet na to, že si malá rybka jako Keyes zapíše do kalendáře schůzku s opravdu velkým hráčem.

Koncem června na to došlo. Keyes měl telefonát z Itálie. Když prezident Spolkového kriminálního úřadu uslyšel jméno muže, který se chtěl s Keyesem sejít, okamžitě vyskočil ze židle a nechal se objednat u ministra vnitra.

Matteo Varga.

Capo dei Capi neboli nejvyšší boss italské Camorry. Zaujímal přední místa na seznamu hledaných osob nejméně tuctu států.

A právě on pozval Leona Keyese na víkend do Říma, aby s ním mohl v klidu probrat důležitý obchod.

Bližší podrobnosti až mezi čtyřma očima.

Keyes pochopitelně věděl, s kým má tu čest, a požádal o čas na rozmyšlenou. O něco později se ve Friedrichstraße objevili vyšetřovatelé a dali mu jasně najevo, že jeho dosavadní životní fáze právě skončila. Keyes zlomil tužku, kterou držel v prstech. Větší hnutí mysli na sobě nedal znát.

Podruhé si Aaronová zkontrolovala make-up poté, co za náměstím pojmenovaném po berlínském leteckém mostu najeli na městský dálniční okruh. V kosmetickém zrcátku to nevypadalo, že by je někdo sledoval. Ale to ještě nic neznamenalo. Keyes pečlivě dodržoval rychlostní limit a Aaronová předstírala nadšení, když řekl: „Vždycky jsi chtěla vidět Rolling Stones naživo. Příští pátek vystupují v Berlíně, sehnal jsem lístky se vstupem do zákulisí.“

Tím dokázal, že si důkladně zapamatoval jejich legendu. Jak se seznámili? (Loni, v jednom berlínském baru.). Vadí mu, že kouří? (Naopak, líbí se mu to.) Jaké filmy mají rádi? (Hitchcock, Scorsese, Fincher.) Kde strávili týdenní dovolenou? (Palm Island na Grenadinách.) Společní přátelé? (Tři.) Jak blízký mají vztah? (Tak blízký jako dva lidé, pro které je práce lepší než sex.) Má ráda operu? (Ne.) Byla už někdy v Římě? (Často, líbí se jí všechno zalité sluncem.) Jak je zařízený její rotterdamský penthouse s výhledem na přístav? (Ve stylu Bauhaus.) Spí nahá? (V pyžamu.)

Legenda měla ještě další položky, ale nebylo jich už moc, aby se do nich nezapletl. Většina z nich se blížila pravdě. Kompletně fiktivní legenda totiž působí nedůvěryhodně.

Aaronová rozložila svou mozkovou kapacitu na tři části. První neustále sledovala okolí a analyzovala každé auto, druhá se zdánlivě nenuceně bavila s Keyesem a třetí v duchu listovala složkou.

Spolkový kriminální úřad mu vystavil účet za drobné podvody na Antigue: Buď bude spolupracovat, nebo půjde do vyšetřovací vazby.

Keyes usoudil, že by rád pokud možno i nadále jezdil ve svém porsche.

V Římě ho Varga přijal ve své městské vile a prohlásil, že hodlá finančně vstoupit do německé firmy zabývající se přepravou zemního plynu. Šlo o společný podnik s ruskou Danilovskou mafií, která se postará o to, aby jim šli na ruku manažeři Gazpromu. Varga potřeboval „faráře“, který by se postaral o kontakty se správnými lidmi. Keyes spravoval německé investice Gazpromu a znal každého, kdo by mohl být pro Vargu a Danilovské důležitý. Od té doby byl v Římě již třikrát, a navíc jednou v Neapoli.

Dodával kriminálnímu úřadu informace jak na běžícím pásu. Naposledy policistům prozradil, že se Varga chystá v říjnu odletět do Norilsku a zpečetit obchod s nejvyšším šéfem Danilovských. Němci přes svého moskevského styčného důstojníka informovali ruskou tajnou službu FSB a vzápětí byl již vystaven zatykač.

Všechno běželo jak na drátkách.

Tedy až do doby, než specialisté ze Spolkového kriminálního úřadu našli před dvěma týdny v Keyesově porsche štěnici, kterou tam ovšem nenasadil nikdo od nich.

Varga.

Štěnice mohla znamenat dvě věci: Buď si Varga svého pejsánka vodí na krátkém provazu, nebo něco zvětřil. Teorie o pejskovi by se wiesbadenským líbila víc.

Druhý den pozval Varga Keyese počtvrté. Zase do Říma.

Na dnes.

Aaronová si v duchu přehrála přepis rozhovoru. Bude to nenucená večeře v malém kroužku, prohlásil Varga. Vezměte s sebou manželku nebo přítelkyni, pokud tedy nejste gay.

Ve spisu o tom sice nic nebylo, ale Aaronová věděla, nad čím si v úřadu lámou hlavy. Od objevení štěnice nemohli vyloučit, že kápo už dobře ví, komu pejsánek aportuje klacek. Pokud by to tak bylo, jel by si Keyes do Říma pro rozsudek smrti. Jestliže by však Varga neměl o ničem tušení, zhatilo by odřeknutí schůzky celou operaci. Varga by zavětřil a na Sibiř do Norilska neodletěl.

Museli Keyese poslat do Říma a postarat se o jeho ochranu. Jenže jak? Bez oficiálního povolení nesměl spolkový úřad v Itálii působit. Nehledě na to, že Italové by žádost zaprvé stejně zamítli a za druhé by se taková informace ihned donesla Vargovi.

Prezidentovi SKÚ došly možnosti. A tím pádem se do hry dostalo oddělení. Nepatřilo k Spolkovému kriminálnímu úřadu, ale bylo samostatnou jednotkou skládající se ze čtyřiceti mužů a jedné ženy. Jeho příslušníci plnili úkoly, které byly pro všechny ostatní příliš ožehavé. Lissek, šéf Jenny Aaronové, vždy říkal: Jsme něco jako pračka špinavých peněz německé policie.

Prezident SKÚ Palmer se s ním vydal na dlouhou procházku po břehu Sprévy. Samozřejmě neoficiálně, aby Palmer mohl v případě potřeby předstírat, že o ničem neví a nikdy nevěděl.

Lissek bral jeho opatrnost sportovně, ale pro jistotu si celý rozhovor nahrál, jak později dával k lepšímu.

Keyese před každým setkáním s bossem prohledávali, jestli nemá zbraň. Bude ho tedy muset doprovodit někdo, kdo sám je zbraní.

Aaronová.

Na městském okruhu si v pracovní paměti svého mozku otevřela Vargovu složku. Šlo to snadno, protože ji znala větu po větě. Záležel na tom totiž život Leona Keyese. A její vlastní.

Varga začínal v jedné z rodin Camorry jako holka pro všechno a postupně se z neapolské přístavní Španělské čtvrti neboli Quartieri Spagnoli chladnokrevně propracoval až do čela klanu. Ze začátku vydělával stejně jako jeho předchůdce na obchodu se zbraněmi. Později se specializoval na daleko výnosnější a přitom bezpečnější činnost: likvidaci toxického odpadu. Přes bílé koně zakládal rejdařství, jejichž lodě plující pod vlajkami států jako Libérie, Tonga nebo Tuvalu převážely prošlé pesticidy, chemické a radioaktivní odpady, azbest a podobné

„chuťovky“. Mezinárodní koncerny byly rády, že se nákladu zbavily a nechtěly vědět, kde končí. Poté, co nebezpečné látky přestaly od Vargy přejímat i banánové republiky, začal své lodě potápět uprostřed oceánů. Inkasoval poplatky za fingovanou likvidaci odpadu a navíc i pojistné částky. Ekologické katastrofy ho za mák nezajímaly.

Loni nechal potopit nákladní loď u Helgolandu a zamořil vodní plochu o velikosti Duryňska. Před dvěma lety způsobil chemickou katastrofu v Beringově úžině, takže nebylo divu, že ho chtěli dostat i Rusové.

Několik evropských zemí se mnohokrát pokoušelo o jeho vydání. Jenže svědkové záhadně mizeli nebo se stávali obětí smrtelných nehod. Proslýchalo se, že Varga vypouštěl náklad svých lodí před ligurskou Riviérou, ale italská vláda o tom nechtěla slyšet a vše popírala. Pokud by podobné informace prosákly na veřejnost, znamenaly by vážné ohrožení přímořské turistiky v jedné z nejidyličtějších oblastí země. Varga ovládal dva stavební koncerny, které na pobřeží budovaly jeden hotelový komplex za druhým. V jejich dozorčích radách zasedal bývalý italský ministr spravedlnosti. Italský premiér se neostýchal být viděn při obědě s Vargou.

Varga byl nedotknutelný.

Jeli po dálničním přivaděči k letišti. Aaronová vnímala vůni kožených sedaček stříbrného, dokonale zrestaurovaného Porsche 356 speedster. Vyklepla z tabatěrky marlborku a po chvíli použila panensky čistý popelník. To se rovnalo svatokrádeži, ale Leon Keyes se jen usmál a oním lehce chraplavým hlasem, který měla na mužích tak ráda, pronesl: „Už jen tohle chybělo k dokonalosti.“

Představovala si, že by si stejným hlasem řekl o její telefonní číslo. Vsadila by se, že by ho naškrábal na sněhově bílou sluneční clonu.

Na letišti Schönefeld nastoupili do Vargova tryskáče. Dvě hodiny si v křeslech potažených krémovou safiánovou kůží vyprávěli historky, na nichž nebylo ani zrnko pravdy. K tomu z křišťálových skleniček popíjeli neperlivou vodu, v níž cinkaly kostky ledu.

Keyes spolupracoval s SKÚ opravdu obětavě. Vydal se do rukou muže, který posílal lidi na smrt stejně nenuceně, jako by je zval do cukrárny. Choval se jako dokonalý informátor z policejní příručky.

Ona však celou dobu myslela na jedinou věc: Co nám zamlčuješ?

Římské letiště Fiumicino se koupalo v oslepujících slunečních paprscích. Před terminálem se o daimler opíral Vargův řidič. Odhadla ho na metrák dobře trénované váhy. Když jí chtěl pomoci s cestovní taškou, jako by náhodou ji pustila z ruky. Zachytil ji pět centimetrů nad zemí.

Pole vedle dálnice byla zvlněná jako pohozené obří koupací osušky. Tráva usychala pod nemilosrdným sluncem. Po dlouhém létě byl i teď v polovině září každý kámen rozpálený jako ve výhni. Klimatizace luxusní limuzíny zchladila první nápor adrenalinu. Aaronová cítila, že už jen pulzuje na srdečních chlopních. Věděla však, že kdykoliv může vystřelit zpět do celého těla.

Některá města prostě naráz vyskočí před čelním sklem. Třeba Hongkong nebo New York. Řím se naopak ohlašoval nejprve jednotlivými vilami a zříceninami antických budov, později je vystřídala sociální sídliště zaplevelující krajinu.

V uchu zaslechla Pavlikův hlas: „Nazdar, kotě!“ Fricke se musel samozřejmě přidat taky: „Dost žhavý hadry! Vsadím se o dvacku, že si Keyes bude muset hned dát studenou sprchu!“

„Co vás to veze za gorilu? Myslím, že už ji sháněj v zoo!“ ozval se Nowak.

Podle tichého zakašlání poznala, že na příjmu je i Vesper. Většinou jen mlčel. Když někdy dal dohromady víc než pět slov najednou, celý den si z něj utahovali, že je žvanil.

Tito muži spolu s ní vytvářeli jeden tým. V oddělení se mu říkalo „malá souprava“. Chlapi přijeli napřed dvěma auty. Kvůli zbraním nemohli použít letadlo. Pavlik si jako odstřelovač našel klidné místečko, odkud měl na Vargovu vilu dokonalý výhled. Už dávno zaujal postavení, sledoval počasí a vyhodnocoval rychlost větru a termiku. Aaronová věděla, kde Pavlik je, a mimoděk se usmála.

Před třemi dny seděli nad snímky s vysokým rozlišením. Získali je ze satelitu zpravodajské služby. „Vybíráš si místo jako turista dovolenou,“ prskal Fricke, než Pavlik konečně ukázal na určitý bod.

„Taky mi nedopřeješ trochu uvažování,“ tvářil se uraženě Pavlik.

K vile to měl necelých tři sta metrů. To pro něj bylo jako nic. Zvažovali použití dronu, aby měli pod kontrolou celou zahradu. Ale hrozilo příliš velké nebezpečí, že by si stroje někdo všimnul. A kromě toho se večeře měla konat uvnitř domu. Podle Keyese nenáviděl Varga vedro a skoro pořád se zdržoval v místnostech, jejichž teplota byla trvale nastavena na dvacet stupňů.

Ve vedlejší budově se pravděpodobně zdržovalo osm osobních strážců. Možná deset. Varga měl rád svůj klid a vyžadoval, aby jeho bodyguardi nebyli vidět.

Ale to přesto nebyl důvod ke klidu. Dva nebo tři muži určitě budou večer v hlavní budově pěkně po ruce, aby mohli okamžitě zasáhnout.

„Připravíme to jako podle příručky,“ ozval se Pavlik.

Jídelna se nacházela v části obrácené do ulice. Dvě okna umožňovala nerušený výstřel, dvě další zakrývaly cypřiše. Ale to by nemělo vadit. Od Keyese totiž věděli, že Varga vždy sedí na levém čelním konci tabule, kde ho Pavlik mohl bez problémů dostat. Speciální náboje si vyráběl sám, měly jádro z karbidu wolframu a v případě potřeby dokázaly prostřelit i pancéřované sklo a zasáhnout Vargu. Už Markus Aurelius znal osvědčené pravidlo: Pokud chceš zvítězit nad armádou, zabij jejího velitele.

Zbytek už bude na ní.

Vlevo před ní vyrostl Svatopetrský dóm, jako vždy zcela nečekaně, i když ho už vyhlížela. Mohutná budova byla kdysi postavena jen proto, aby si lidé před ní připadali nepatrní. Nic na ní nebylo náhodné, ani kopule vypadající jako z jiného světa. Připomínala UFO, které zde přistálo před pěti sty lety a kdykoliv se mohlo zase vznést do vzduchu.

Via del Gianicolo se vinula kolem starých hradeb z časů císaře Aurelia. Projeli antickým portálem hotelu Gran Sasso Rome a ocitli se v oáze, kde i ostře žluté květy mahónií zalévaných zavlažovacím zařízením voněly po penězích.

Varga je očekával v osm. Měli ještě dvě hodiny času, než pro ně přijede řidič. Hotelový manažer je osobně odvedl do suity v druhém patře. Aaronová si nechala ukázat všechny místnosti a nepozorovaně aktivovala senzor umístěný pod sponou pásku. Pokud by někde byly schované kamery, senzor by je zachytil a začal vibrovat.

Nic.

Manažer odešel a ona si začala stěžovat na úporné bolesti hlavy. Prohlásila, že by si ráda lehla. Současně vyndala z cestovní kabely detektor štěnic. Keyes mlčky přihlížel, jak prověřuje zdi a nábytek.

Pod odkládacím stolkem v obývacím pokoji přístroj zaznamenal slabé energetické pole.

Štěnice.

Zatraceně.

Zkontrolovala obě ložnice a koupelny. Dvě další.

Zatraceně, zatraceně! Přešla na obrovskou terasu. Čistá.

Kývla na Keyese. Přistoupil k ní a tiše za sebou zatáhl posuvné dveře.

„To ještě nemusí nic znamenat,“ podotkl.

„Jasně, jako prasklá pneumatika ma motorce při dvoustovce nebo odjištěná atomovka.“

„Je opatrný.“

„Já taky.“

„Chcete přerušit akci?“

„Samozřejmě.“

„Varga mě mohl nechat zabít už v Berlíně. Na to mě nemusel zvát do Říma.“

„Možná se na to rád dívá.“

„To mi na něj nesedí.“

„Nic o něm nevíte.“

„Znám lidi.“

„To zní jako poslední slova misionáře mezi divochy na Nové Guineji.“

Pokrčil rameny. „Matka vždy říkala: Kdo se bojí, nesmí do lesa.“

Aaronová se na Keyese pozorně zadívala. Šlo mu o život a ona mu nabídla možnost, jak se z toho dostat. A on je přesto ochoten pokračovat?

„Varga mi vyprávěl historku,“ pokračoval, „o sobě a bratrovi. Mají mezi sebou velmi blízký vztah, ačkoliv bratr s jeho obchody nechce mít nic společného. Pracuje v Neapoli jako lékař. Každý týden si telefonují a často se navštěvují. Varga šel oběma svým neteřím za kmotra. Ale přesto už léta nechává bratra odposlouchávat. Tvrdí, že bratrovi by to nevadilo, hlavně že on může klidně spát.“

Keyes přešel k malému baru na terase, odšrouboval závěr dvacet let staré whisky a podíval se na Aaronovou. Zavrtěla hlavou. Nalil si sám, zatímco ona sklouzla pohledem dolů k bazénu, kde se vřískající děti pokoušely vycákat veškerou vodu. Aaronová sáhla do kapsy a vyndala z plastikové krabičky hnědou náplast, což ve skutečnosti bylo umělé mateřské znaménko. Přilepila si jím pod bradu mikrofon a poodešla pár kroků, aby ji Keyes nemohl poslouchat.

„Jsem online.“

„Nikdo vás nesledoval,“ zašeptal Pavlik. „To se ale dalo čekat.“

„Kde je řidič?“

„Fláká se v podzemních garážích,“ hlásil Vesper.

„Ty ses nějak rozkecal!“ štěkl Nowak.

Aaronová nepohnula hlavou, jen očima krátce sklouzla k bytovému komplexu ze šedesátých let vyčnívajícímu za hradbami z dob císaře Aurelia.

Logistik oddělení chtěl podpůrný tým ubytovat vedle suity, kterou Varga pro své hosty rezervoval v hotelu Gran Sasso, ale hotel byl plně obsazený. Proto museli vzít zavděk tímto řešením. V hotelu byl pouze Vesper – dole v dodávce s tmavými skly.

„Z tý tvý jaterní skvrny na bradě jsem úplně hin,“ podotkl Fricke.

„Místnosti jsou prověřené?“ zajímal se Pavlik.

„Ano.“

Keyes usrkával whisky a sledoval ji. Dívala se přes cihlově červené střechy k Svatopetrskému dómu. Kříž na kopuli se mihotal jako fata morgána.

Pavlik by okamžitě nařídil ústup, kdyby se dozvěděl o štěnicích. Nevěděla, proč mu to neřekla. Naučila se naslouchat instinktům, tak asi proto.

„Čisté,“ odpověděla.

Cítila se při té lži mizerně.

„Dobře,“ uslyšela jeho hluboký hlas, „pokračujeme.“

„Končím.“ Vrátila mikrofon do krabičky. Keyes k ní přistoupil. „Takže jedeme dál?“

„Ano.“

Otáčel svým pečetním prstenem z Oxfordu a pak si odrhnul pramen černých vlasů z čela. Aaronová měla na sekundu pocit, že ji chce políbit.

Místo toho se ale zeptal: „Už jste někdy někoho zabila?“

Mlčela. Trochu ji vykolejil.

Ale ne svou otázkou.

Vzpomněla si, co otec prohlásil ve starém kamenolomu, když jí bylo dvanáct: Zabíjení je jednoduché.

Byla to pravda.

Měla třetí dan v karate. Dokázala zabít rukama, pistolí, nožem, ramínkem slunečních brýlí, krabičkou cigaret, a pokud to bylo nutné, tak i luxusním šálem značky Hermès, do nějž byla vetkána klavírní struna.

Jenže pravdivá byla i následující otcova věta: Ale snadné to není.

„Proč vás to zajímá?“

„Protože jste tak mladá.“ Keyes zaváhal. „A možná na vás bude záviset můj život.“

„Nebude, pokud máte s Vargou pravdu.“

„Mohl jsem se mýlit. Stejně jako jednou ráno, když jsem šel do práce a myslel si, že svět je v pořádku. Pak se ale v mých křeslech uvelebili tři vaši kolegové a vysvětlili mi, že od té chvíle budu už jen poskok.“

„Chcete pofoukat?“

„Zemřela byste pro mě?“

„Budu v koupelně.“

Co přede mnou tajíš?

Než odešla do sprchy, udělala provaz a současně položila trup naplocho na podlahu z terakotových dlaždic. Natáhla se, chytila se za prsty na nohou a zvedla se. Udělala stojku na jedné ruce a pomalu sklonila nohy i pánev tak, aby se vznášely vodorovně se zemí. Dotkla se prsty paty, vrátila se do stoje na rukou, udělala prohnutý most a postavila se. To vše zopakovala pětkrát, aniž by se sebeméně zpotila.

Zastavila se před zrcadlem a potichu řekla: „Pokud ses naučil ovládat pouze své tělo, nenaučil ses nic.“

Ve čtvrt na osm vstoupila do obývacího pokoje. Měla na sobě černé legíny, krémovou blůzu s hlubokým výstřihem, šál, baleríny a jaterní skvrnu.

Keyes si hověl na pohovce a listoval časopisem. „Už ty bolesti hlavy ustoupily, miláčku?“

„Trochu.“

„Dáme si ještě drink?“ Přešli na terasu.

„S těmi botami to nepůjde,“ sykl.

„Proč?“

„Vyprávěli jsme si s Vargou u grappy a doutníků, co se nám líbí na ženách. Vyrostl u neapolských jatek. Musel jsem se mu přizpůsobit vkusem, abychom k sobě měli blíž. Takže se domnívá, že jsem vysazený na vysoké podpatky. Podle jeho názoru je má rád každý normální chlap. Omlouvám se, je mi jasné, že byste v nízkých botách byla pohyblivější, ale dneska večer musíte být za ženu, která se podle Vargy ke mně hodí.“

Zmizel ve své ložnici, ale hned byl zpátky. „Dovolil jsem si pro vás něco vybrat v hotelovém butiku.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ŘÍM Před deseti lety