Copyright © 2013 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original cover art copyright © 2013 by Glen Orbik, painted for Hard Case Crime

Original English title: JOYLAND

Translation © Linda Bartošková, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2013

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-594-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-593-5 (mobi)

Věnováno Donaldu Westlakeovi

Měl jsem auto, ale tehdy na podzim roku 1973 jsem z penzionu Na pobřeží paní Shoplawové v městečku Nebeská zátoka chodil do Lunaparku skoro každý den pěšky. Připadalo mi to tak správné. Vlastně jedině možné. Začátkem září byla Nebeská zátoka skoro opuštěná, což vyhovovalo mému rozpoložení. Byl to nejkrásnější podzim mého života. To můžu říct i po téměř čtyřiceti letech. A nikdy jsem nebyl tak nešťastný, to taky můžu říct. Lidé si myslí, že první láska je roztomilá a nejroztomilejší je ve chvíli, kdy tohle první pouto pukne. Slyšeli jste tisíc popových a countryových písniček, které to dokazují: nějakému pošetilci zlomilo děvče srdce. Jenže to prvně zlomené srdce vždycky bolí nejvíc, hojí se nejpomaleji a zanechává nejviditelnější jizvu. Co je na tom roztomilého?

♥

Po celé září i začátkem října bylo nebe v Severní Karolíně jasné a vzduch byl teplý už v sedm hodin ráno, kdy jsem sbíhal po venkovním schodišti ze svého bytu v prvním patře a odcházel do práce. Pokud jsem vyrazil v lehké bundě, uvazoval jsem si ji kolem pasu dřív, než jsem urazil polovinu z pěti kilometrů, které dělily městečko od zábavního parku.

Nejdřív jsem se zastavil v pekařství U Betty a koupil si tam pár ještě teplých loupáků. Můj stín kráčel po písku se mnou a byl aspoň sedm metrů dlouhý. Racci ucítili loupáky zabalené ve voskovaném papíru a vyčkávavě nade mnou kroužili. A když jsem se pak vracel zpátky, což bylo obvykle kolem páté (ovšem někdy jsem se zdržel déle – v Nebeské zátoce mě nic nečekalo a městečko na konci léta upadalo do téměř nerušeného spánku), stín mě opět provázel, tentokrát po vodě. Když byl příliv, vlnil se stín na hladině, jako by pomalu tančil hula hop.

Sice to nevím úplně jistě, ale myslím, že ten chlapec, žena a jejich pes tam byli hned při mé první cestě. Pobřeží mezi městečkem a radostným blikavým pozlátkem Lunaparku lemovaly letní domy, které byly často drahé a po Svátku práce začátkem září skoro všechny zabedněné. Až na ten největší, ten, co vypadal jako dřevěný zelený zámek. Z jeho prostorné zadní terasy vedl dřevěný chodník a končil v místech, kde se mořské řasy setkávaly s jemným bílým pískem. Na konci chodníku stál piknikový stůl stíněný zářivě zeleným slunečníkem. V jeho stínu seděl na kolečkovém křesle chlapec. Na hlavě měl baseballovou čepici a od pasu dolů byl zakrytý dekou i pozdě odpoledne, kdy se teplota pohybovala přes dvacet stupňů. Podle mě mu bylo tak pět let, určitě ne víc než sedm. Pejsek, jack russell teriér, buď ležel vedle něj nebo mu seděl u nohou. Žena sedávala na jedné z laviček u piknikového stolu, někdy si četla knížku, ale většinou jen hleděla na vodu. Byla velmi krásná.

Cestou tam i zpět jsem jim pokaždé zamával a chlapec mi mával také. Ona ne, aspoň ne z počátku. Rok 1973 byl rokem naftového embarga OPECu a také prohlášení Richarda Nixona, že není žádný lump, a rovněž to byl rok, kdy zemřeli Edward G. Robinson a Noel Coward. Byl to ztracený rok Devina Jonese. Bylo mi jedenadvacet, byl jsem panic a měl jsem literární ambice. Měl jsem troje džíny, čtvery trenýrky, rozhašenou fordku (s dobrým rádiem), občas sebevražedné sklony a zlomené srdce.

Roztomilé, co?

♥

Moje zlomené srdce měla na svědomí Wendy Keeganová a nezasloužila si mě. Trvalo mi skoro celý život, než jsem došel k tomuto závěru, ale znáte to staré rčení: lépe pozdě než nikdy. Byla z Portsmouthu v New Hampshiru. Já byl ze South Berwicku v Maine. Což z ní dělalo prakticky sousedku. Během prváku na univerzitě v New Hampshiru jsme začali „spolu chodit“ (jak jsme říkávali) – vlastně jsme se seznámili na večírku pro prváky, to je roztomilé, že? Přesně jako v těch popových písničkách.

Dva roky jsme byli nerozluční, všude jsme chodili spolu a všechno dělali spolu. Tedy všechno krom „toho“. Oba jsme při studiu pracovali, také na univerzitě. Ona dělala v knihovně, já v menze. Nabídli nám, abychom v práci zůstali i přes léto roku 1972, a my to samozřejmě přijali. Plat nebyl nic moc, ale společný čas nám to bohatě vynahrazoval. Předpokládal jsem, že stejně se domluvíme i na léto 1973, jenže Wendy najednou oznámila, že si s kamarádkou Renee sehnaly brigádu u Filena, v obchodním domě v Bostonu.

„A co já?“ zarazil jsem se.

„Vždyť tam za mnou můžeš jezdit,“ utěšovala mě. „Bude se mi po tobě šíleně stýskat, ale ruku na srdce, Deve, neuškodí nám, když si dáme chvilku pauzu.“

Věta, která velmi často zní umíráčkem. Možná mi tu myšlenku vyčetla z tváře, protože se vytáhla na špičky a políbila mě. „Odloučení lásku posiluje,“ řekla. „Navíc budu mít vlastní bydlení, takže bys u mě mohl třeba přespat.“ Jenže uhýbala pohledem, když to říkala, a já u ní ani dřív nikdy nepřespal. Moc spolubydlících, říkala. Málo času. Jistěže se takové problémy dají překonat, ale kdoví proč jsme je nikdy nepřekonali, což mi mělo něco napovědět. Při zpětném pohledu je mi to mnohem jasnější. Několikrát jsme se „tomu“ velmi přiblížili, ale nikdy se „to“ doopravdy nestalo. Pokaždé se odtáhla a já na ni nikdy nenaléhal. Bůh mi pomoz, byl jsem galantní. Často mě od té doby napadlo, co by se změnilo (ať už k lepšímu nebo horšímu), kdybych galantní nebyl. Dnes vím, že galantní mladíci se ke kundičce dostanou jen málokdy. Vyšijte si to křížkem na ubrus a ten si pověste v kuchyni.

♥

Vyhlídka na další léto strávené vytíráním podlahy v menze a ukládáním špinavých talířů do zastaralých myček mě moc neokouzlila, jelikož Wendy budou o sto kilometrů jižněji omývat světla velkoměsta Boston, ale byla to stálá práce, kterou jsem potřeboval, a jiné možnosti jsem neměl. Jenže koncem února mi osud jednu možnost naservíroval doslova pod nos a to na pojízdném pásu s nádobím.

Někdo si četl Karolínský život, když se cpal polední specialitou, což byla toho dne mexická sekaná a hranolky carramba. Dotyčný nechal ležet časopis na tácu a ten ke mně doputoval zároveň s talíři. Skoro jsem ho vyhodil do odpadků, ale pak jsem si to rozmyslel. Čtivo zadarmo bylo přece jen čtivo zadarmo. (Nezapomeňte, že jsem byl pracující student.) Zastrčil jsem časopis do zadní kapsy a zapomněl jsem na něj, dokud jsem se nevrátil na kolej. Tam mi při převlékání kalhot vypadl na podlahu a otevřel se na stránce s inzeráty.

Ten, kdo si časopis četl, zakroužkoval několik pracovních nabídek… i když se nakonec nejspíš rozhodl, že žádná není ta pravá. Jinak by se Karolínský život nevydal na projížďku po pohyblivém pásu. Zrak mi padl na inzerát skoro dole na stránce, i když ten zakroužkovaný nebyl. První řádek tučným písmem hlásal: PRACUJTE BLÍZKO NEBE! Který student angličtiny by si to dokázal přečíst, aniž by prahnul po pointě? A kterého zasmušilého jedenadvacátníka posedlého stále silnějším strachem, že přijde o svou dívku, by nelákala představa práce na místě, které se jmenuje Lunapark?

Bylo tam telefonní číslo a já na ně z okamžitého popudu zavolal. Za týden mi v kolejní přihrádce na poštu přistál formulář žádosti o zaměstnání. Průvodní dopis uváděl, že pokud chci letní brigádu na plný úvazek (což jsem chtěl), budu vykonávat mnoho různých prací většinou pomocného charakteru, i když ne vždy. Měl bych vlastnit platný řidičský průkaz a musím přijít na pohovor. Ten bych mohl absolvovat během blížících se jarních prázdnin, místo abych na ten týden jezdil domů do Maine. Jenže já měl v plánu strávit aspoň kousek z toho týdne s Wendy. Možná bychom se dokonce mohli dostat i k „tomu“.

„Jeď na ten pohovor,“ poradila mi Wendy, když jsem jí o tom vyprávěl. Vůbec nezaváhala. „Bude to dobrodružství.“

„Být s tebou by bylo dobrodružství,“ odpověděl jsem.

„Na to bude spousta času příští rok.“ Postavila se na špičky a políbila mě (vždycky se při tom vytáhla na špičky). Chodila s tím druhým klukem už tehdy? Nejspíš ne, ale vsadím se, že už ho měla vyhlédnutého, protože chodil na stejné přednášky z moderní sociologie jako ona. Renee St. Clairová by to věděla a nejspíš by mi to i řekla, kdybych se zeptal – všechno vycinkat byla Reneeina specialita, vsadím se, že při zpovědi utahala i faráře –, ale některé věci člověk nechce vědět. Třeba proč dívka, kterou jste horoucně milovali, vás neustále odmítala, ale s tím novým klukem skočila do postele málem při první příležitosti. Nevím, jestli se někdo dokáže opravdu vyrovnat se svou první láskou, mě stále trápí. Něco ve mně pořád chce vědět, co na mně bylo špatného. Co mi chybělo. Teď je mi přes šedesát, mám šedivé vlasy a přežil jsem rakovinu prostaty, ale i dnes chci vědět, proč jsem nebyl pro Wendy Keeganovou dost dobrý.

♥

Nasedl jsem do vlaku Jižní střela, který jel z Bostonu do Severní Karolíny (nic dobrodružného, zato byl levný), a pak do autobusu z Wilmingtonu do Nebeské zátoky. Na pohovor jsem šel k Fredu Deanovi, který měl na starosti – kromě spousty dalších funkcí – zaměstnance Lunaparku. Po čtvrthodině otázek a odpovědí, obhlédnutí mého řidičáku a osvědčení Červeného kříže o absolvování kurzu první pomoci mi podal plastovou jmenovku na šňůrce. Stálo na ní NÁVŠTĚVNÍK, aktuální datum a kresbička zubícího se modrookého německého ovčáka, který matně připomínal slavného kresleného detektiva Scooby-Dooa.

„Projdi si to tu,“ řekl Dean. „Svez se na Karolínským kole, jestli chceš. Většina atrakcí ještě není otevřená a neběží, ale tahle jo. Laneovi pověz, že máš můj souhlas. Dal jsem ti celodenní propustku, ale chci, aby ses sem vrátil v…“ Pohlédl na hodinky. „Řekněme v jednu. Pak mi řekneš, jestli tu práci chceš. Mám tu pět prázdnejch fleků, ale v podstatě jsou všechny stejný – Šťastní pomocníčci.“

„Děkuji vám, pane.“

S úsměvem přikývl. „Nevím, jaký budeš mít z tohohle místa pocity, ale mně vyhovuje. Je to tu trochu starý a trochu omšelý, ale pro mě to má svoje kouzlo. Nějakou dobu jsem to zkoušel v Disneylandu, ale tam se mi nelíbilo. Je to tam moc… nevím…“

„Moc průmyslové?“ napověděl jsem.

„Přesně. Moc průmyslový. Moc naleštěný a nablýskaný. Tak jsem se před pár rokama vrátil do Lunaparku. Nelitoval jsem. Tady nejsme tak sešněrovaní – pořád to tu má ten starosvětskej kolotočářskej šmak. Tak běž, rozhlídni se. Zjistíš, co si myslíš. A jak se cítíš, což je důležitější.“

„Můžu se nejdřív na něco zeptat?“

„Jasně.“

Sáhl jsem na svoji propustku. „Co je to za psa?“

Jeho úsměv se rozšířil. „To je Šťastný pes Howie, maskot Lunaparku. Lunapark vybudoval Bradley Easterbrook a originál Howie byl jeho pes. Ten už je dávno po smrti, ale i tak ho často uvidíš, jestli tu budeš letos v létě pracovat.“

Vídal jsem ho… a zároveň nevídal. Lehká hádanka, ale na řešení si budete muset chvíli počkat.

♥

Lunapark byl nezávislý podnik, ne tak velký jako Šest vlajek a zdaleka na tak velký jako Disney World, ale i tak na mě jeho rozloha udělala dojem, zvlášť Radostná ulice, která představovala hlavní třídu, a Ohaří cesta, která byla vedlejší, skoro prázdná a vypadala široká jako osm silničních pruhů. Slyšel jsem kňučení motorových pil a viděl spoustu dělníků – největší parta se hemžila na Kulovém blesku, jedné ze dvou horských drah v Lunaparku –, ale nebyli tu žádní zákazníci, protože park otevíral až patnáctého května. Několik stánků s občerstvením mělo otevřeno, aby měli dělníci kde obědvat, a před boudou pobitou hvězdami, kde se věštilo z ruky, stála jakási stará dáma a podezíravě si mě měřila. Až na jednu výjimku měli všude jinde zavřeno.

Tou výjimkou bylo Karolínské kolo. Bylo padesát metrů vysoké (to jsem zjistil později) a pomalounku se otáčelo. Venku před ním stál šlachovitý osvalený chlapík ve vyšisovaných džínách, ošoupaných semiškách pocákaných olejem a tílku. Na uhlově černých vlasech mu seděla fešácky pošoupnutá buřinka. Za uchem měl zaparkovanou cigaretu bez filtru. Vypadal jako cirkusový vyvolavač z komiksu ve starých novinách. Vedle něj stála na přepravce od pomerančů otevřená bedýnka na nářadí a velké přenosné rádio. Skupina Faces zpívala „Stay with Me“. Chlapík se klátil do rytmu a s rukama zastrčenýma do zadních kapes pohupoval boky sem a tam. Myšlenka, která mi prolétla hlavou, byla absurdní, ale dokonale jasná: Až budu velký, chci vypadat přesně jako tenhle chlap.

Ukázal na moji propustku. „Poslal tě Freddy Dean, že? Pověděl ti, že všechno ostatní je zavřený, ale můžeš se svízt na obřím kole.“

„Ano, pane.“

„Projížďka na Kole znamená, že tě Fred bere. Rád posílá těch několik vyvolenejch, aby se tu rozhlídli z ptačí perspektivy. Vezmeš tu práci?“

„Asi ano.“

Natáhl ruku. „Já jsem Lane Hardy. Vítej na palubě, chlapče.“

„Rád vás poznávám.“

Vykročil po šikmém chodníku, který vedl k pomalu se otáčejícímu kolu, uchopil jakousi dlouhou tyč, která vypadala jako řadicí páka, a odtlačil ji od sebe. Kolo se pomalu zastavilo tak, že jedna z vesele natřených gondol (na každé se usmíval obrázek Šťastného psa Howieho) se pohupovala u nástupní rampy pro pasažéry.

„Vlez si na palubu, Jonesy. Pošlu tě do nebe, kde je vzduch jasnej a výhled víc než krásnej.“

Vlezl jsem si do gondoly a zavřel dvířka. Lane s nimi zatřásl, aby se ujistil, že je západka na místě, zaklapl bezpečnostní závoru a pak se vrátil ke svému prajednoduchému ovládání. „Připraven ke startu, kapitáne?“

„Snad jo.“

„Čekají tě divy světa.“ Mrkl na mě a posunul ovládací páku dopředu. Kolo se znovu začalo otáčet a najednou se na mě ten muž díval nahoru. Stejně jako ta stará dáma u věštecké boudy. Zakláněla hlavu a stínila si oči. Zamával jsem jí. Nereagovala.

Pak už jsem byl nad vším kromě smyček a zatáček Kulového blesku, stoupal jsem stále výš do čerstvého vzduchu časného jara a cítil jsem – je to hloupé, ale pravdivé –, že nechávám všechny svoje starosti a strasti pod sebou.

Lunapark nebyl tematicky zaměřený, což mu umožňovalo, aby měl ode všeho něco. Byla tam menší horská dráha nazvaná Bláznivý třasák a vodní skluzavka (Cák a bác kapitána Nema). Na nejzápadnějším konci parku byl zvláštní přístavek pro nejmenší nazvaný Vrtives. Stála tam i koncertní síň, kde vystupovaly – to jsem se také dozvěděl později – většinou béčkové countryové skupiny nebo rockeři, kteří zažili svůj vrchol v padesátých nebo šedesátých letech. Pamatuji se, že tam měli společné vystoupení Johnny Otis a Big Joe Turner. Netušil jsem, kdo to je, a zeptal se na to Brendy Raffertyové, která byla hlavní účetní a zároveň jakousi matkou Hollywoodských děvčat. Brenda si o mně pomyslela, že jsem tupec, já o ní zase, že je stará. Oba jsme nejspíš měli pravdu.

Lane Hardy mě vyvezl až nahoru a tam kolo zastavil. Seděl jsem v pohupující se gondole, svíral bezpečnostní závoru a rozhlížel se po zbrusu novém světě. Na západě se prostírala rovina Severní Karolíny a mně připadala neuvěřitelně zelená, protože já byl kluk z Nové Anglie zvyklý na to, že březen znamená jen studené a blátivé předjaří. Na východě se nacházel oceán, temně kovově modrý až k místům, kde se ve smetanově bílých pulsech lámal o pláž, po níž budu za pár měsíců ode dneška nosit sem a tam své zhrzené srdce. Přímo pode mnou se nacházela přívětivá směsice všeho možného v Lunaparku – velké a malé atrakce, koncertní síň a kiosky, stánek se suvenýry a minibus Šťastný pes, který vozil zákazníky do motelů v okolí a samozřejmě na pláž. Na severu se nacházela Nebeská zátoka. Z téhle výšky nad Lunaparkem (nahoře, kde je vzduch jasný) vypadalo městečko jako houf kostek z dětské stavebnice, z něhož se na čtyřech světových stranách tyčí čtyři kostelní věže jako špičky kompasové růžice.

Kolo se znovu dalo do pohybu. Při jízdě dolů jsem měl pocit, jako bych se vezl na sloním chobotu jako kluk v povídce od Rudyarda Kiplinga. Lane Hardy mě nakonec zastavil, ale neobtěžoval se mi otevírat dvířka. Koneckonců, byl jsem skoro zaměstnanec.

„Jak se ti to líbilo?“

„Skvělý,“ vydechl jsem.

„Jo, na kolotoč pro bábrlinky to není špatný.“ Pošoupl si buřinku, takže se svezla na druhé ucho, a upřel na mě zkoumavý pohled. „Jak seš vysokej? Sto osmaosmdesát?“

„Sto devadesát.“

„Aha. Uvidíme, jak rád budeš vozit těch svejch sto devadesát na Kole vprostředku července, až budeš navlečenej v kožichu a zpívat ,Hodně štěstí zdraví‘ nějakýmu rozmazlenýmu frackovi s cukrovou vatou v jedný ruce a rozpatlaným nanukem v druhý.“

„V kožichu?“

Ale to už se vracel ke strojovně a neodpověděl mi. Možná mě neslyšel přes to svoje rádio, které zrovna vyřvávalo „Crocodile Rock“. Nebo jenom chtěl, abych si svoje budoucí pracovní zařazení do zdejšího kádru Šťastných psů vychutnal jako překvapení.

♥

K Fredu Deanovi jsem měl znovu zajít víc než za hodinu, takže abych zabil čas, šel jsem pěšky po Ohaří cestě k maringotce s občerstvením, která vypadala, že jim kšefty jdou dobře. V Lunaparku neměli všechno s tématem psů, ale spoustu věcí ano, včetně tohoto občerstvení, které se jmenovalo Psí bašta. Na svůj dnešní hon za brigádou jsem si stanovil krutě nízký rozpočet, ale usoudil jsem, že bych si mohl dovolit utratit pár babek za chilli-dog a papírový kelímek hranolků.

Když jsem došel k boudě s věštírnou, do cesty mi vstoupila madam Fortuna. To vlastně není úplně přesné, protože Fortuna z ní byla jenom od patnáctého května do začátku září. Těch šestnáct týdnů nosila dlouhé sukně, nařasené průsvitné halenky a šály zdobené různými kabalistickými symboly. Na uších se jí houpaly zlaté kruhy tak těžké, že jí vytahovaly lalůčky, a mluvila se silným rumunským přízvukem, takže působila jako postava z nějakého bijáku z třicátých let, kde se hrady hrouží do mlhy a všude vyjí vlci.

Po zbytek roku byla vdovou z Brooklynu, která sbírala Hummelovy figurky a měla ráda filmy (zvlášť dojáky, v nichž mladá dívka dostane rakovinu a půvabně zemře). Dnes vězela v elegantním černém kalhotovém kostýmu a střevících s nízkým podpatkem. Celek barevně oživoval růžový šátek kolem krku. Coby Fortuna se honosila divokou hřívou šedivých kudrn, ale to byla paruka, v tuto chvíli dosud uložená pod skleněným poklopem v malém domku v Nebeské zátoce, kde bydlela. Pravé vlasy měla ostříhané na ježka a vypadaly jako černá čepice. Fanynka Love Story z Brooklynu a věštkyně Fortuna měly společné jen jedno: obě se považovaly za jasnovidky.

„Padá na tebe stín, mladý muži,“ oznámila.

Pohlédl jsem dolů a uviděl, že má naprostou pravdu. Stál jsem ve stínu Karolínského kola. Oba jsme v něm stáli.

„Ten ne, pitomče. Na tvoji budoucnost. Budeš mít hlad.“

Ten už jsem měl, a pořádný, ale půlmetrová bageta ze Psí bašty ho brzy zažene. „To je velmi zajímavé, paní… ehm…“

„Rosalinda Goldová,“ představila se a podala mi ruku. „Ale můžeš mi říkat Rozzie. Všichni mi tak říkají. Ale během sezony…“ Vžila se do role, což znamenalo, že začala mluvit jako Bela Lugosi s prsama. „Běchéém sesoný… jsem Fortuna!“

Potřásli jsme si rukou. Kdyby nevklouzla pouze do role, ale i do kostýmu, zachřestilo by jí na zápěstí tucet zlatých náramků. „Velice rád vás poznávám.“ A pokusil jsem se o stejný přízvuk jako ona: „Já jsem… Devin!“

Nepobavilo ji to. „Irské jméno?“

„Správně.“

„Irové jsou plní smutku a spousta jich má dar vidění. Nevím, jestli ho máš taky, ale potkáš někoho, kdo ho má.“

Ve skutečnosti jsem byl plný štěstí… jakož i mimořádné touhy spořádat jednoho lahodného pupáka ze Psí bašty, nejlépe obloženého chili. Připadalo mi to jako dobrodružství. Říkal jsem si, že ten pocit asi trochu vyprchá, až budu na konci pracovního dne vytírat záchody nebo uklízet zvratky ze sedačky Vířivých šálků, ale v tu chvíli mi prostě všechno připadalo perfektní.

„Zkoušíte si svůj výstup?“

Vytáhla se do plné výšky, což bylo takových sto padesát pět. „Tohle není žádný výstup, chlapče.“ Místo výstup řekla véstap. „Židé jsou psychicky nejvnímavější rasa na zemi. Tohle všichni vědí.“ Začala mluvit normálně. „Navíc je to v Lunaparku lepší než hádat z ruky na Druhé avenue. Smutný nebo nesmutný, líbíš se mi. Jdou z tebe dobré vibrace.“

„To je moje hodně oblíbená písnička od Beach Boys.“

„Ale brzy tě čeká velký smutek.“ Odmlčela se, aby si dodala na důrazu. „A možná i nebezpečí.“

„Vidíte v mé budoucnosti krásnou ženu s tmavými vlasy?“ Wendy byla krásná žena s tmavými vlasy.

„Ne,“ řekla Rozzie a to, co přišlo vzápětí, mě přímo omráčilo. „Ta je v tvojí minulosti.“

Á-ha…

Obešel jsem ji a zamířil k občerstvení, a při tom si dával pozor, abych se jí nedotkl. Byla to šarlatánka, o tom jsem ani v nejmenším nepochyboval, ale dotýkat se jí mi v tu chvíli připadalo jako mizerný nápad.

Nepomohlo to. Šla se mnou. „Ve tvé budoucnosti je malá holčička a chlapeček. Ten chlapec má psa.“

„Určitě Šťastného psa. Nejspíš se jmenuje Howie.“

Můj nejnovější pokus o vtipkování ignorovala. „Ta holčička má na sobě červenou čepičku a drží v rukou panenku. Jedno z těch dětí je jasnovidné. Nevím které. To mi zůstává skryto.“

Tuhle část jejího blábolení jsem sotva slyšel. Myslel jsem na to, co předtím řekla naprosto suchým brooklynským tónem: Ta je v tvojí minulosti.

Madam Fortuna se v mnoha věcech pletla, jak jsem později zjistil, ale aspoň nějaké jasnovidné nadání zřejmě opravdu měla, a toho dne, kdy jsem byl v Lunaparku žádat o letní brigádu, se trefila do černého ve všech bodech.

♥

Práci jsem dostal. Pan Dean měl zvlášť velkou radost z mého osvědčení Červeného kříže o absolvování kurzu první pomoci, které jsem dostal v YMCA o letních prázdninách v šestnácti letech. Tehdy to bylo Nudné léto, jak jsem je nazval. V následujících letech jsem však zjistil, že nuda má spoustu tváří.

Panu Deanovi jsem řekl, kdy mi končí zkoušky, a slíbil jsem mu, že dva dny na to budu v Lunaparku, připraven k zařazení do týmu a zácviku. Potřásli jsme si rukou a on mě přivítal na palubě. V jednu chvíli jsem uvažoval, jestli mě nevybídne, abych si s ním zaštěkal jako Šťastný pes nebo neprovedl něco podobného, ale jenom mi popřál pěkný den a vyprovodil mě z kanceláře. Byl to drobný chlapík s pronikavýma očima a pružnou chůzí. Jak jsem tak stál před kanceláří zaměstnavatele na malé verandě z betonových kvádrů, poslouchal dunění příboje a čichal vlhký slaný vzduch, znovu se mě zmocnilo nadšení a nemohl jsem se dočkat, až začne léto.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Lunapark