Přeložila:

HANA POKORNÁ

Samantha Towle: River Wild

Vydání první

Copyright © 2018 by Samantha Towle

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2369. publikaci

Přeloženo z anglického originálu River Wild vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Hana Pokorná

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Model: Andrew Biernat

Photographer: Wander Aguiar

Cover Designer: Najla Qamber Designs

Přebal a vazba © 2020 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1400-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1401-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

SAMANTHA TOWLE

RIVER

Wild

Poznámka autorky

Drazí čtenáři,

většinou do knih nevkládám varování ohledně obsahu, ráda při psaní knih čtenáře překvapuji.

Jsem si ovšem vědoma toho, že ne všichni mají rádi překvapení a že některá témata mohou v lidech vyvolat různé nepříjemné pocity, a nechci obsahem knihy nikomu ublížit, proto přidávám tuhle poznámku.

River Wild je v prvé řadě milostný román, ale taktéž se zabývá tématem zneužívání dětí, znásilňování a domácího násilí.

Příběh, který píši, je o vůli přežít a neztratit u toho sám sebe. O uzdravení a o lásce, která tohle umožní.

Vložila jsem do téhle knihy srdce i duši. Doufám, že pokud se začtete, budete příběh Rivera a Carrie milovat tak, jako ho miluji já.

S láskou,

Samantha

Nestvůry se nám skrývají přímo před očima.

V přestrojení za obyčejné smrtelníky.

Mají obyčejné tváře.

A obyčejnou práci.

A obyčejné životy.

Ale nestvůra zůstane nestvůrou.

Číhá pod maskou jednoho z nás.

Čeká na tu správnou chvíli.

A když ta chvíle přijde.

Utrhne se ze řetězu.

Vy si toho nevšimnete.

Ale já ano.

A budu připraven.

River Wild

Prolog

River

Osm let

Je neděle.

Nenávidím neděle.

V neděli máma chodí na pravidelnou schůzku čtenářského klubu. V neděli mezi pátou a sedmou navečer máma není doma.

V neděli mezi pátou a sedmou navečer mi on ubližuje.

Ale mámě o tom nemůžu říct.

Řekl, že by jí ublížil taky, kdybych něco pověděl. Řekl, že by mi stejně nikdo nevěřil. Protože je důležitý.

Můj náhradní táta je ten, na koho se lidi obracejí, když jim někdo ubližuje.

Je policajt.

Policajti mají být hodní.

Ale on není hodný.

Je zlý.

Jsem na dvorku, kde si hraju s novým basketbalovým míčem, který jsem dostal minulý týden od mámy k osmým narozeninám.

Je to pět minut, co odešla.

Vím, co se stane.

Přinutí mě jít dovnitř, brzo.

Přinutí mě dělat něco, co nechci.

A ublíží mi.

Hodím míč do košíku na zdi garáže.

Proletí skrz. S bouchnutím se odrazí od betonu.

Přijdu k němu a zvednu ho.

Znovu ho prohodím skrz košík.

Buch.

„Rivere, pojď dovnitř,“ zařve z kuchyně.

Nenávidím jeho hlas.

Nenávidím jeho.

Zavřu oči.

Ne.

Míč se ke mně přikutálí a narazí mi do nohy.

„Hned,“ štěkne.

Nadechnu se. Otevřu oči.

Zvednu míč, tisknu ho k hrudi. Pomalu dojdu dovnitř, do kuchyně.

Stojí opřený o kuchyňskou linku.

„Zavři ty dveře,“ řekne.

Podřídím se a s otočením zavírám dveře.

„Pojď blíž.“

Nechci. Nenuť mě. Prosím.

„Nenuť mě to říkat dvakrát. Víš, co by se stalo.“

Otočím se a přijdu k němu. Žaludek se mi sevře.

Drtím míč v náručí.

Zastavím se pár kroků od něj.

Nepodívám se na něj. Ale vím, že mě probodává pohledem.

Natáhne se a sebere mi míč, pokládá ho na linku za sebou. Jako obvykle tam leží prázdné láhve od piva.

Jeho opasek na zbraň tam leží taky.

Pistole je pořád uvnitř.

Nikdy ji jen tak někde nenechává. Vždycky je v trezoru.

Ale proč je teda tady?

Splaší se mi srdce.

„Dneska si zahrajeme novou hru, Rivere.“

Můj nový táta za mnou přišel a sedl si vedle mě na podlahu dětského pokojíčku. „Nechceš si zahrát hru, Rivere?“

„Hru?“ zeptal jsem se nadšeně. „Miluju hry! Jakou hru?“

Naklonil se ke mně. Táhlo z něj levné pivo a pot. Ten zápach mě odpuzoval.

„No, je to tajná hra,“ zašeptal, „hrajou ji jen správní chlapi.“

„Já jsem správnej chlap! Slečna Clarková říká, že jsem nejlíp vychovanej kluk v ročníku!“

Slečna Clarková byla moje učitelka v první třídě. Měl jsem ji rád. Hezky voněla. A byla hezká, ale ne tak hezká jako máma. Žádná nebyla tak hezká jako moje máma.

„Fajn, ale pokud si ji zahrajeme, slíbíš mi, že o ní neřekneš mámě.“

„Proč ne?“

„Protože je tajná. Mámy o ní nesmí vědět.“

„Dobře.“

„Čestný slovo?“

„Čestný slovo. Tak co je to za hru?“

Začne si rozepínat opasek.

Odvrátím se. Přitisknu zrak k malůvce připnuté na ledničce. Nakreslil jsem ji mámě v pátek ve škole. Obrázek štěněte.

Fakt bych chtěl štěně.

Slyším cinknutí přezky. Povolování zipu kalhot.

Moje tělo ovládne třes.

„Rivere.“

Nenuť mě to dělat, prosím.

Ruka mi stiskne rameno a přitáhne mě blíž.

Do nosu mě praští známý zápach piva a potu. Chce se mi zvracet.

„Podívej se na mě, chlapče.“

Násilím se přinutím otočit obličej jeho směrem. Ale zírám na stěnu za ním. Nedokážu se na něj dívat.

„Dneska zkusíme něco novýho. Však víš jak, když budeš hodnej kluk, táta ti dá odměnu.“

Zavřu oči.

„No a přesně tohle pro mě teď uděláš.“

„P-prosím… J-já ne-nechci,“ šeptnu.

Vrazí mi facku.

Rozbrečím se.

Vlepí mi další, a tentokrát větší silou. Chňapne můj obličej, tváře mám v kleštích jeho prstů.

„Otevři ty oči, chlapče.“

Udělám, jak řekl. Slzy se mi řinou po tvářích.

„Přestaň brečet, do prdele. Brečí jenom mimina. Seš mimino, Rivere?“

„N-ne.“

„Tak to aby ses tak přestal chovat.“ Obličej má sytě rudý. Oči vyboulené. Prsty mi drtí tváře, bolest se stupňuje. „Uděláš, co chci, chlapče. Protože když ne, víš, co se stane.“

„J-já, já už to hrát nechci,“ kňučím. „M-myslím, že to není pro mě.“

„Víš, co se stane malým smradům, co neumí dodržet sliby, Rivere?“

Zavrtím hlavou.

„Jdou do basy a už nikdy neuvidí mámu.“

„Já nechci do basy! Prosím, neposílej mě tam!“

„Nepošlu, když uděláš, co ti říkám. Budeš poslouchat tátu, co, Rivere?“

Svěsil jsem hlavu. Vlasy mi spadly do obličeje. Slzy je zmáčely.

„Ano, pane,“ zakňoural jsem.

„Co se stane, Rivere?“

Přinutím se pohlédnout mu do očí. „Šel bych do basy. Nikdy bych už neviděl mámu. Byla by tu sama, s tebou, a ty bys neměl jinou možnost než jí ubližovat.“

Usměje se. Nenávist se ve mně rozhoří ještě víc.

„A je tohle, co bys chtěl? Chtěl bys, abych ubližoval mámě, Rivere?“

Nadechnu se. „Ne, pane.“

„Si myslím.“

Pohladí mě po tváři. Zatnu zuby.

„A teď půjdu a sednu si ke stolu. Ty mi přineseš pivo z lednice. A až ho vypiju, tak si začneme hrát. Jasný?“

„Jasný.“

Otočím se a dojdu k lednici. Ruka se mi třese, když ji otevírám. Zatnu svaly, přinutím ji přestat. Pak se natáhnu a z vrchní police vezmu pivo. Pomalu ho otevřu a uzávěr hodím do koše, ve snaze alespoň trochu oddálit nevyhnutelné.

Když se otočím nazpátek, znovu mě praští do očí jeho pistole.

Prostě si na té lince jen tak leží.

Pak se podívám na něj. Sedí u stolu na mojí židli.

Mojí židli.

Sebral ji od stolu a otočil ji, takže teď sedí tváří ke mně.

A taky si sundal kalhoty. Už má na sobě jenom košili.

Všechno se ve mně sevře.

Láhev se mi v ruce roztřese.

Oči si znovu najdou cestu k pistoli na lince.

„Na co čekáš, kluku?“ štěkne. „Švihej sem.“

„Rivere, švihej sem.“ Ruku měl opřenou o rám postele, na které seděl.

Máminy postele.

Ještě nikdy mě nepřitáhl sem, když chtěl hrát svoje hry.

Vždycky to bylo u mě v pokoji.

Nechtěl jsem to dělat. Ne tam.

Ruce se mi roztřásly. Dělaly to teď celkem často. Z nějakého důvodu hlavně v neděli.

Sevřel jsem ruce v pěst, až se mi nehty zabořily do kůže.

„Hned, Rivere.“

Přišel jsem k posteli a zůstal stát před ním.

Usmíval se.

Zaryl jsem nehty hlouběji do kůže.

„Rivere, nenuť mě to říkat znovu! Padej sem! Hned!“

„Ne!“ zaječím.

Jako by do něj uhodil blesk.

Ještě nikdy jsem neřekl ne. Srdce mi strachy poskočilo.

Vstane. „Že ne?“

„Já, já…“

„Ty si troufáš říct mi ne, kluku?“

Otevřu pusu, ale nevyjde ze mě ani hláska. Srdce mi teď bije o závod. Mám příšerný strach. Zatínám nehty do dlaně ruky, dokud neucítím, jak se kůže pod nimi trhá.

Očima hypnotizuju pistoli na lince.

„Rivere, je čas si hrát. A táta si dal tu práci, aby pro nás na dnešek vymyslel novou hru.“

„No to bych, kurva, neřek. A teď sem švihej, kluku!“

Ruka se mi sevře kolem láhve. Přinutím se na něj podívat. „Ne,“ řeknu znovu.

Výraz v jeho obličeji zkamení. Nakloní hlavu. „Pravidla se změnila, Rivere. Ještě jednou uslyším ne a zastřelím tvoji mámu v okamžiku, kdy vejde do domu. A místo toho, abych tě strčil do basy… Nechám si tě hezky tady. Jen já a ty, o samotě, v tomhle baráku. A budu si s tebou dělat, co chci a kdy chci. Jen si to představ… Mohl bych si strkat svůj pendrek do tvýho držáčku každej posranej den, kdy bych si umanul.“ Prstem si přejede po rtech, na tváři se mu rozleje úsměv. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi ten nápad líbí… Možná prostě zabiju tvou mámu tak jako tak –“

„Ne!“ vyjeknu.

Láhev ještě nedopadla na zem a už držím pistoli v rukou.

A mířím přímo na něj.

Na zlomek vteřiny vytřeští oči. Pak se začne smát.

Ten zvuk mě bodá v uších.

„A co s tím jako hodláš dělat, hm?“

Ruce se mi třesou. Pistoli sotva udržím.

„J-já…“

„J-já,“ opičí se. „Tak co bude, smrade? Povídej.“ Přiloží si dlaň k uchu, aby líp slyšel, zjevně se dobře baví.

„J-já ch-chci, abys odsud vyp-p-adnul!“ vyjeknu a zamířím s pistolí výš. Ruce mám v jednom ohni.

Nahne hlavu. „Vypadnul? Já nikam jít nehodlám, Rivere. Nikdy bych tě přece neopustil. Nikdy bych neopustil svýho úžasnýho kluka. Táta má svýho úžasnýho kluka přece rád.“

„Jde ti to moc dobře, Rivere. Úžasně. Je načase zkusit novou hru.“

„Dost! Přestaň!“ zaječím. Hlava mi třeští. Všechno je v jednom ohni. Všechno, co chci, je jen zastavit tu bolest. „Prostě přestaň! Nech mě na pokoji!“

„J-já… já už tu hru hrát fakt nechci.“

Jeho ruka chňapla mou hlavu a přitiskla ji do polštáře. „Sklapni. Kazíš zábavu.“

Nedostávalo se mi vzduchu. Nemohl jsem dýchat.

Mami, pomoz mi, prosím.

Ruka konečně povolila. Otočil jsem hlavu na bok a zalapal po dechu.

„Proč mě tohle nutíš dělat?“ pohladil mě po vlasech a trochu je urovnal. „Budeš už hodnej kluk?“

Jediná slza mi stekla po tváři. „Ano, pane.“

„Víš moc dobře, že mě nechceš zastřelit. No tak, zahoď tu zasranou pistoli.“

„J-já…“

Zápach piva…

Tváře smáčené slzami…

Nemůžu dýchat…

Mám strach…

Zastavte to…

„Zahoď tu zasranou pistoli, ty malej sráči!“ zařve na mě a udělá krok blíž.

„N-nepřibližuj se! U-už ani krok!“ zaječím. Zvednu pistoli ještě výš.

Sotva ji udržím.

Ale pustit ji nemůžu.

Kdybych ji pustil, tak… by mi ublížil zas.

Ublížil by mámě.

Strašně se bojím.

Nevím, co dělat.

„U-už s tebou ne-nechci dělat žádný h-hry! Nech mě na pokoji, prosím!“

„Nech mě na pokoji!“ opičí se. „Přestaň brečet jako mimino. Kluci tohle pro svoje táty dělají. Taky jsem to pro svýho tátu ve tvým věku dělal a fakt jsem kvůli tomu do prdele nebrečel! Máš ty tušení, jak těžkej mám život? Riskuju tam venku život každej posranej den, kvůli penězům, aby ty ses měl ráno do čeho oblíknout a aby tvoje nevděčná klapačka měla co jíst! A teď uděláš, co po tobě tvůj otec chce, a položíš tu pistoli!“

Strach mě dusí…

Nemůžu dýchat…

„Seš nejhodnější kluk, Rivere. Táta tě miluje. Nemáš tušení, jak moc tě táta miluje.“

„Nejsi můj táta!“ zaječím. „Nemám tě rád! Nenávidím tě! Nesnáším tě!“

Cítím, jak mi pistole klouže z prstů. Stisknu ji pevněji.

Prásk!

Moje tělo se odmrští dozadu.

Můj nevlastní táta… tam jen tak stojí a zírá na mě. S rukou přitisknutou k břichu. Když ji odtáhne, odhalí rudou skvrnu na bílé košili. Zírá na ni. „T-tys mě kurva postřelil,“ zakoktá se. Ještě nikdy se nezakoktal. „Ty zmrde, zabiju tě!“ Vrhne se ke mně.

Prásk! Prásk! Prásk!

Můj nevlastní táta teď leží na zemi.

Všude je krev.

Pistole mi vyklouzne z rukou.

Zvednu oči a vidím mámu, jak stojí mezi dveřmi.

Vypadá vystrašeně. Začne plakat.

„Rivere, cos to udělal?“ zašeptá.

Já nás zachránil, mami. Zachránil jsem nás.

1

Annie

Pohlédnu na muže, který sedí naproti mně u kuchyňského stolu. Muže, za něhož jsem se provdala před sedmi lety.

Muže, kterého nenávidím.

Zírám na něj plná skrytého opovržení a nenávisti.

Dnes odcházím.

Ta myšlenka mi zní hlavou.

Nejraději bych ta dvě slova vyřkla nahlas.

Jenže nemůžu.

Strach a tisíc důvodů, z nichž přechází mráz po zádech, je drží zapečetěná hluboko v mé mysli.

Zvednu dlaň k obličeji, lehce se dotknu podlitiny na tváři a jedním pohybem se přesunu k rozraženému rtu.

Všimne si, že se dotýkám obličeje.

Zamračí se.

Nechám ruku spadnout dolů.

Když mě včera mlátil, bylo to zlé. Praštil mě do obličeje. To už se teď tak často nestává.

Nechce, aby se lidi vyptávali, proč mám na tváři modřiny.

Proto, když mě bije, soustředí rány na tělo. Při sexu mě obvykle mučí jenom škrcením. To si užívá rád a často.

Ale včera mě mlátil i během sexu.

Vlastně, abych byla přesná, když mě znásilňoval.

Protože přesně takhle to je.

Ze začátku mi ani nedošlo, že tohle je taky znásilnění. Vždycky jsem myslela, že aby se to dalo nazvat znásilněním, musíte říct ne. Nejspíš se i pokoušet fyzicky bránit.

Nic z toho jsem nikdy neudělala.

Ne že bych mohla odporovat. Až příliš jsem se bála. A navíc, i kdybych řekla ne, stejně by si vzal, co chtěl.

Vlastně jsem ale byla ráda, že to včera schytal obličej, protože nemůžu riskovat, že by mě uhodil do břicha.

Ne teď. Ne, když jsem těhotná.

Nosím dítě, o kterém se on nikdy nedozví.

Zjistila jsem, že jsem těhotná, jen před pár dny. Proto konečně odcházím. Proto jsem v sobě konečně našla odvahu od něj vypadnout.

Zkrátka už nejde jenom o mě.

Teď jde i o dítě.

Vím, lidé by řekli, že jsem měla už dávno zavolat policajty. Měli by ho zatknout za všechno, co mi provedl.

Jenomže Neil je ta policie.

Detektiv Neil Coombs. Uznávaný a respektovaný ve svém oboru. Čeká se, že z něj brzy bude velitel.

Minulý rok oceněný medailí za statečnost.

Jo a taky pravidelně mlátí svou ženu.

Jednou, hned na začátku, jsem policii zavolala. Nepomohli mi.

Protože jsou stejná zkorumpovaná špína jako on sám.

Takže mi zbývá jediná cesta. Změním si jméno a hodlám zmizet.

Jediná výhoda toho, mít za manžela násilnického zmetka, který je navíc policajt, spočívá v tom, že je to taky hajzl, co si nechá od zločinců platit, aby se nekoukal jejich směrem, když se zrovna něco semele.

Neil se domnívá, že nemám sebemenší tušení o jeho malé bokovce. Ale vím toho víc, než si myslí.

A jeho výplata v podobě špinavých peněz, kterou si nemůže uložit do banky, protože by se někdo mohl ptát, leží v trezoru skrytém ve stolu v jeho pracovně.

Přesně v tom trezoru, o kterém si myslí, že nevím.

Jenomže já o něm vím.

A bude to moje jízdenka odtud pryč.

Nechci jeho prachy. Ráda bych se obešla bez nich.

Ráda bych si zachovala důstojnost, ale nemám jinou možnost.

Svoje peníze nemám.

Neil mě nikdy nenechal pracovat. Nejprve jsem si myslela, že mě miluje a chce se o mě postarat sám.

Rychle mi ale došlo, že to bylo jen další lanko, za které teď může tahat.

Nemá peníze, nemůže odejít.

Takže si beru jeho peníze a odcházím.

Neil vstane od stolu. Vidím pistoli u opasku, stejný pohled jako každé ráno a stejně se mi z toho pořád svírá žaludek.

Z opěradla židle si vezme sako a natáhne ho na sebe.

Vstanu a poslušně ho doprovodím ke dveřím, jako vždycky. Protože si mě tak vycvičil.

Už jenom dnes, a pak už ne.

Nikdy víc.

U dveří se zastaví a otočí se tváří ke mně.

Obrním se.

Jeho ruka mi zamíří k tváři.

Cuknu sebou.

Jeho spokojený výraz mnou projede jako ostří a nenávidím ho ještě víc než kdy předtím.

„Nikdy bych ti neublížil, Annie.“ Palcem a ukazováčkem mě chytne za bradu.

Ztuhnu, když jeho oči přejíždějí po podlitině na lícní kosti a rozraženém rtu.

Kdysi by se v jeho tváři zračily výčitky svědomí.

Ale teď už ani náznak.

„Trochu mi to včera ujelo. Dneska zůstaň doma. Po cestě domů nám koupím večeři.“

„Dobře,“ odpovím.

„Hodná holka.“

Mučivým polibkem se se mnou rozloučí, z rány na rtu do mě prýští bodavá bolest, ale nedám to najevo a ještě na chvíli v sobě odpor nechám spát. Ten známý pocit znechucení, přicházející, kdykoliv se mě dotkne.

Na jeho polibek reaguju tak jako obvykle. Nikdy dřív nebylo důležitější udělat všechno správně. Nechci, aby si všiml, že se ve mně něco změnilo.

Ustoupí a přestane mi mačkat bradu.

Nemůžu tě ani cítit.

„Měj se hezky,“ věnuju mu úsměv. Falešný, ale dobře nacvičený.

Otevře dveře k odchodu. „Myslím to vážně, Annie. Nikam dnes nechoď.“

„Nepůjdu. Slibuju.“

Tak už zmiz.

Vykročí ven. Srdce mi očekáváním bije jako o závod.

Zastaví se a přes rameno na mě pohlédne.

Strach mi svírá žaludek.

Ale o sebe strach nemám.

Strach o svůj život jsem ztratila už dávno.

Když se nebojíte smrti, ale uvítali byste ji s otevřenou náručí, nemáte co ztratit. Jenomže teď už nejde jenom o můj život. Teď čekám dítě. A mám povinnost mu v životě dát tu nejlepší šanci, jakou dokážu.

„Nezapomnělas na něco?“ zavrčí na mě, jedno obočí vytažené nahoru.

Sakra. Sakra. Sakra.

„Miluju tě,“ pípnu s nervózním zalknutím.

Kouká na mě, chvíle se zdá být věčností, ve tváři má pochybovačný výraz.

Držím tělo v pozoru a zoufale si přeju, aby mi srdce přestalo bít sebevražednou rychlostí.

Pak, konečně, po chvíli dlouhé jako celý soudný den, promluví: „Miluju tě, Annie. Dokud nás smrt nerozdělí.“

„Dokud nás smrt nerozdělí,“ opakuju po něm s lehkostí lež.

Nikdy. Nikdy víc.

Dveře se za ním zaklapnou.

Tiše vydechnu. Zadržovala jsem dech snad celé ráno.

Stojím, poslouchám. Čekám.

Motor jeho auta nastartuje.

Zvuk se vzdaluje.

Ještě jeden úder srdce počkám, pro jistotu.

A pak se vrhnu do akce.

Běžím po schodech, rychle na sebe hodím rifle a tričko a pak nechám nohy vklouznout do páru tenisek. Ze skříně chňapnu svou starou hnědou ošoupanou koženou sportovní tašku. Tu, ve které jsem přinesla svou trochu oblečení a krabičku se vzpomínkami, když jsem se v osmnácti přestěhovala z dětského domova k Neilovi.

Nemám rodinu, jsem sirotek. Sebrali mě drogově závislé matce, prostitutce, když jsem byla mimino, a dali mě do dětského domova. Nemám tušení, kdo byl mým otcem. Pravděpodobně jeden z jejích šamstrů.

Možná proto jsem se hned vrhla Neilovi do náruče.

Byl starší. Dospělejší. A já chtěla pevnou půdu pod nohama. Rodinu.

Bylo mi osmnáct. Zrovna jsem vyšla střední a doufala, že budu pokračovat na místní univerzitu. Jednou v noci, když jsem se vracela z metra domů, mě přepadli. Neil šel náhodou v ten moment kolem. Nebyl ani ve službě.

Toho chlapa chytil a na místě zatknul. Já dostala zpátky peněženku a k ní ještě rande se starším, hezkým policajtem na druhý den večer.

O týden později jsem se k němu přestěhovala.

Moje noční můra začala o šest měsíců později, když mě poprvé zbil.

Byla to naše svatební noc.

Předtím byl úžasný. Nemohla jsem uvěřit tomu, že by si tak skvělý chlap jako on vybral někoho, jako jsem já.

Dnes už vím, že jsem byla snadná kořist.

Jednoduše zmanipulovatelná, jednoduše kontrolovatelná.

Myslela jsem, jaké mám štěstí, že ho mám, ale přitom, ve skutečnosti, to byla ta nejhorší věc, jaká mě mohla potkat.

Prohrábla jsem skříň a sebrala krabičku se vzpomínkami. Uvnitř bylo jen pár cetek, jako například náš oddací list. A pak lístek, co mi zůstal, když jsme spolu poprvé šli do kina. Špunt od šampaňského, to bylo, když mě požádal o ruku.

Všechny tyhle věci teď mají místo leda tak v popelnici.

Otevřu krabičku a vezmu pár věcí, které mi pomůžou zmizet. Občanku a rodný list s mým novým jménem.

Bezpečně je schovám do kapsy na zip ve sportovní tašce.

Pak si vezmu pár kousků oblečení a spodního prádla, které jsem si připravila na cestu, a hodím je do tašky. Není důvod toho brát víc, musela bych to s sebou táhnout, a stejně bych se do většiny brzo nevešla.

Dlouhou blond hřívu si svážu do staženého drdolu a pak si přes něj na hlavu narazím kšiltovku.

V koupelně vezmu pastu a kartáček na zuby a pár dalších hygienických potřeb a dám si je do kosmetické taštičky. Všechno jde do sportovní tašky za oblečením.

Tašku odnesu dolů a zamířím do Neilovy pracovny. Ticho tam je ohlušující. Tuhle místnost nesnáším ze všech nejvíc.

Přestože vím, že jsem tu o samotě, pořád se třesu strachy.

Pořád mám pocit, že se přižene zpátky a načapá mě tu.

Rychlým krokem přejdu k jeho stolu a kleknu si u něj, sportovní tašku pokládám na zem vedle sebe. Otevřu zásuvku. Vezmu složky dokumentů maskující jeho trezor a položím je na zem.

Z kapsy vytáhnu klíč. Klíč, co jsem ukradla, nechala si udělat kopii a vrátila ho na místo, než si všimnul, že je pryč.

Ten den byl jedním z nejděsivějších v mém životě, a to jsem ve strachu strávila posledních sedm let. Byla jsem vystrašená do morku kostí, bála jsem se, že to zjistí a pro mě i dítě to bude konec.

Jenomže na nic nepřišel a teď jsem tady. Zmizí peníze a já zmizím s nimi a všechno bude v pořádku.

Do žil se mi vlije strach.

Co když jsou ty peníze pryč? Co když je kvůli něčemu odnesl?

Myslím, že je jediná cesta, jak to zjistit.

A tak jako tak, mizím odsud. Nestrávím tu s ním už ani den. Prostě bych na něco přišla po cestě.

Se zatajeným dechem odemknu trezor.

Výdech.

Peníze jsou tu.

Nemám tušení, kolik tu může být. Stovky tisíc jsou mým skromným odhadem.

Nepotřebuju víc než na to, abych vypadla a měla na alespoň půlroční nájem, než si najdu práci, protože budu bez praxe.

Ale… co když nikdo těhotnou nezaměstná? Co když peníze dojdou, já budu bez práce a nebudu mít na nájem?

Bože.

Nenávidím se za to, co se chystám udělat. Zhluboka se nadechnu, ale vzduch zadržím v plicích.

No, ne že by ti zrovna nic nedlužil, Annie.

Vím. Ale nechci to takhle. Chtěla jsem se o dítě postarat sama. Vydělat si peníze vlastníma rukama.

A to taky uděláš, ale teď, v tuhle chvíli, prostě potřebuješ peníze. A je jedno, jak je seženeš.

Nechám vzduch vyplout z plic ven a vezmu si dvě stě tisíc z trezoru.

Cokoliv mi zbude, půjde ženám na charitu.

Zaklapnu trezor a zamknu ho. Složky vrátím na místo a stůl zase zavřu.

Odnesu tašku na chodbu a položím ji na zem. Ze šatníku si vezmu bundu a vklouznu do ní. Tašku zvednu a pověsím si ji přes rameno.

Můj mobil zůstal na nočním stolku. Může si tu zůstat. Už ho nebudu potřebovat. Navíc, kdybych si ho vzala, Neil by mě pomocí signálu vystopoval.

Vyjdu ven a nechávám Annie Coombsovou stát mezi dveřmi. Pryč odcházím jako Carrie Fordová.

2

Carrie

Pravá Carrie Fordová zemřela před pěti lety při bouračce. Bylo jí pětadvacet. Přesně tolik, kolik je mně. Vzezřením jsme si taky podobné – stejně světlá pleť, stejně modré oči – až na to, že Carrie měla nádherné zrzavé vlasy, zatímco moje jsou blond.

Ale ženy si barví vlasy každou chvíli, takže to nebude problém.

Nikdy jsem ji neznala, tu pravou Carrie.

Byla to vnučka mé jediné kamarádky.

Kamarádky, o které můj manžel neměl ani tušení.

Neil mi nedovolil mít přátele.

Jenomže já po někom toužila a paní Fordová je úžasná. Bydlí o tři domy v ulici dál.

Táhne jí na osmdesát a je takový ten pohádkový babičkovský typ.

Daly jsme se do řeči, když jsem byla venku a obstarávala předzahrádku.

Jednou mě pozvala na kousek vlastnoručně pečeného koláče a šálek kávy a pak, pak z nás byly přítelkyně. Časem si nevyhnutelně všimla i modřin. Nikdy se na ně neptala. Ale obě jsme věděly, co za nimi stojí.

Když se na těhotenském testu objevily dvě čárky, nevydržela jsem to a se vším se jí svěřila. Potřebuju vypadnout, ale nemám tušení jak.

Věděla, že volat fízly na Neila nemá smysl. A schovat mě u sebe ve skříni nebyla ta nejlepší možnost.

Musela jsem zmizet někam daleko.

V ten moment odešla z místnosti a vrátila se s největším darem, jaký jsem kdy dostala. Do rukou mi vložila řidičák své vnučky a taky její rodný list. Prý ať si je vezmu. Ať mrštím svým starým jménem do koše a zmizím.

A já najednou měla v rukou cestu ven.

Peníze mi taky nabídla, ale ty jsem si vzít nemohla.

A stejně jsem věděla o vlastní zlaté žíle.

Málem jsem ji tenkrát rozdrtila v objetí.

A tak jsem získala svoji jízdenku pryč odtud.

Každý den děkuju Carrie Fordové, že mi darovala jméno.

S paní Fordovou jsme se rozloučily už včera. Bude se mi strašně stýskat.

Spěšnou chůzí se blížím k autobusovému nádraží.

Nadskočím pokaždé, když mě mine auto. Při každém zvuku. Vyděšená k smrti, že v jednom z aut bude sedět Neil.

Je to v pohodě. Je v práci.

Ale co když je některý z jeho kámošů na hlídce a zmerčí mě tu?

Rychlochůze přejde v klus.

Uklidni se. Tomuhle říkáš nenápadně?

Klus přejde zpět do rychlé chůze.

O deset minut později, aniž by mě někdo viděl, konečně dorazím k autobusovému nádraží.

Ještě pár kroků a jsi z té klece venku. Ještě chvíli a budeš zase volná.

Zabrzdím krok před vchodem do budovy nádraží a vrazím si kšilt čapky hlouběji do čela, abych zastínila oči a schovala co nejvíc tvář. Všude uvnitř jsou kamery. Ke každé z nich bude mít Neil přístup, pokud přijde na to, kterou dírou v plotě jsem se protáhla pryč z města, a pokusí se zjistit, kam vedla. Stejně tak potřebuju schovat rudou podlitinu na tváři. Pokladní by si mě podle ní mohla lépe zapamatovat, což je to poslední, co chci. S rozraženým rtem toho bohužel moc nenadělám.

Skrz prosklené dveře nádražní budovy vidím elektronickou tabuli, na níž jsou rozepsané všechny odjezdy autobusů.

Za patnáct minut odjíždí autobus směr Texas, na místo jménem Canyon Lake.

V Texasu je vedro.

Nenávidím vedro, mou bledou kůži slunce griluje jak kuře nad ohněm.

Neil tohle moc dobře ví. Tím pádem ho nikdy nenapadne, že bych vyrazila do Texasu.

Perfektní.

Se skloněnou hlavou a hlubokým nádechem otevřu dveře a vstoupím do rušné budovy autobusového nádraží.

Rychle, avšak s klidem, si to namířím k okénku. Koupím si jednosměrnou jízdenku do Canyon Lake, platím Neilovým drahocenným kapesným.

Beru jízdenku a odcházím k už čekajícímu autobusu, který mě konečně odveze pryč odsud.

Ještě si udělám malou zastávku u odpadkového koše.

Pohlédnu na levou ruku. Na snubní prsten.

Hlavou mi prosviští tornádo vzpomínek. První rande. První milování. Svatební šaty.

První rána. První znásilnění. Poprvé, co mě škrtil, dokud jsem neztratila vědomí.

Prudkým pohybem prstenem mrštím do koše, div tam neletěl i s prsteníčkem.

Bez ohlédnutí naskočím do autobusu. Snažím se být nenápadná. Dobrý den, neutíkám před svým sadistickým manželem a už vůbec k tomu nehodlám použít řidičák roky mrtvé ženské. Ukážu řidiči jízdenku. Chce vidět i průkaz totožnosti.

S nervózním polknutím mu podám ten jediný, co mám. Zběžně se na něj podívá a hodí mi ho zpátky.

Toť vše.

Mám to za sebou.

Procházím uličkou. Sednu si dozadu k okénku a tašku si hodím pod nohy.

Zhluboka vydechnu. Moje srdce se žene dost rychle na to, aby už bylo v půli cesty do Canyon Lake.

Dokázala jsem to.

Tenhle autobus mě odveze pryč za svobodou.

Pořád čekám, že se v poslední chvíli Neil objeví mezi dveřmi a odtáhne mě zpátky.

Nic. Nepřišel.

Místo toho se dveře zavřou a autobus i se mnou zamíří pryč.

Vyrážím vstříc novému začátku.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Poznámka autorky

Citát

Prolog

1

2