Jojo Moyesová

Dívka, již jsi tu zanechal

Copyright © Jojo Moyes, 2012

All rights reserved

Translation © 2015 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-2956-9

Charlesovi, jako vždycky

1. ČÁST

1

St. Péronne

Říjen 1916

Zdálo se mi o jídle. O křupavých bagetách s panensky bílou střídkou, ještě horkých z trouby, o uleželém sýru, který skoro přetéká z talíře. O hroznech a švestkách navršených na míse, tmavých a aromatických, jak zavoní vzduchem. Zrovna jsem se chystala jednu si vzít, když mě má sestra zarazila. „Nech toho,“ zamumlala jsem. „Já mám hlad!“

„Sophie! Probuď se!“

Úplně jsem ten sýr cítila na jazyku. Ukousnu si pořádné sousto reblochonu, namažu si ho na kus toho teplého pečiva a zajím to hrozny. Už teď jsem měla v ústech tu pronikavě sladkou chuť a čichala tu lahodnou vůni.

Jenže pak mě sestřina ruka popadla za zápěstí a zastavila mě. Talíře začaly mizet, vůně se vytrácely. Sáhla jsem po nich, ale ony začaly praskat jako mýdlové bubliny.

„Sophie!“

„Co je?“

„Mají Auréliena!“

Převalila jsem se na bok a zamžikala. Sestra měla na hlavě bavlněný čepec, aby jí nebyla zima, stejný jako já. I v chabém svitu svíčky měla tvář zbělelou a oči v úleku vytřeštěné. „Mají Auréliena! Dole!“

V hlavě se mi začalo rozjasňovat. Zezdola se ozval mužský křik, který se rozléhal po kamenném nádvoří, a slepice v kurníku se rozkdákaly. V husté tmě se vzduch chvěl strašlivými úmysly. Prudce jsem se posadila, natáhla si župan a usilovně se snažila zapálit svíčku na nočním stolku.

Protáhla jsem se kolem sestry, doškobrtala k oknu a vyhlédla na dvůr. Ve světlech vozu jsem spatřila vojáky a svého mladšího bratra. Chránil si rukama hlavu a snažil se uniknout úderům pažbami pušek, jež na něj pršely.

„Co se děje?“

„Vědí o tom praseti!“

„Cože?“

„Monsieur Suel nás musel udat. Slyšela jsem od sebe z pokoje, jak křičí. Prý Auréliena odvedou, jestli jim neřekne, kde ho máme!“

„On jim nic nepoví,“ ujistila jsem ji.

Zaslechly jsme bratrův výkřik a bolestně sebou trhly. Skoro jsem svou sestru nepoznávala: vypadala o dvacet let starší než na svých čtyřiadvacet. Bylo mi jasné, že mám ve tváři stejnou hrůzu jako ona. Přesně tohohle jsme se celou dobu děsily.

„Mají s sebou i Kommandanta,“ zašeptala Hélène a hlas se jí zlomil zděšením. „Jestli ho najdou, všechny nás zatknou! Víš, co se stalo v Arrasu. Udělají z nás odstrašující příklad. A co bude s dětmi?“

Horečně jsem uvažovala, ale strach, že bratr něco prozradí, mi ochromoval mysl. Přehodila jsem si přes ramena šál, po špičkách se přikradla k oknu a vyhlédla na nádvoří. Jestliže tu je i Kommandant, nejspíš si vojáci nechtějí jen v opilosti vybít nespokojenost trochou vyhrožování a nějakou tou ranou: jsme v bryndě. Přítomnost velitele znamená, že jsme spáchali nějaký vážný zločin.

„Oni ho najdou, Sophie! Na to jim bude stačit chvilička.

A pak…,“ zvýšila Hélène v hrůze hlas.

V mysli se mi zatmělo. Zavřela jsem oči. A pak je otevřela. „Jdi dolů,“ přikázala jsem. „Tvrď, že nic nevíš. Zeptej se, co Aurélien provedl. Mluv s ním, zabav ho. Potřebuju jenom trochu času, než půjdou dovnitř.“

„Co chceš dělat?“

Popadla jsem sestru za paži. „Běž! Ale nic jim neříkej, rozumíš?

Všechno popři!“

Sestra zaváhala, ale pak se rozběhla chodbou, až za ní noční košile zavlála. Nevím, jestli jsem si kdy připadala víc sama než v těch pár vteřinách. Strach mi svíral hrdlo a osud mé rodiny ležel na mých bedrech. Vběhla jsem do otcovy pracovny, začala se přehrabovat v zásuvkách velkého psacího stolu a vyhazovat na podlahu jejich obsah – stará psací pera, útržky papíru, součástky z rozbitých hodin a prastaré účty. Konečně jsem našla, co jsem hledala, a v duchu děkovala Bohu. Pak jsem seběhla dolů, otevřela dveře do sklepa a seskákala po chladných kamenných schodech s takovou jistotou, že jsem ve tmě skoro ani nepotřebovala třepotavou zář svíčky. Zvedla jsem těžkou petlici na dveřích do zadního sklepa, který kdysi býval až po strop plný soudků piva a dobrého vína, odsunula prázdný sud a otevřela dvířka staré litinové pece.

Selátko, pořád ještě nedorostlé, na mě ospale zamrkalo. Zvedlo se na nožky, vykouklo na mě z pelechu ze slámy a zachrochtalo. Copak jsem vám o tom prasátku neřekla? Ukořistili jsme ho, když rekvírovali statek monsieur Girarda. Bylo to jako dar z nebes: v tom zmatku se jedno selátko zatoulalo od ostatních, která nakládali na korbu německého nákladního vozu, ale hned ho pohltily mohutné sukně stařenky Poilânové. Celé týdny jsme ho vykrmovali žaludy a zbytky jídla v naději, že vyroste dost na to, abychom si všichni mohli dopřát trochu masa. Pomyšlení na tu křupavou kůžičku, na to šťavnaté vepřové pozvedalo všem obyvatelům Le Coq Rouge v uplynulém měsíci ducha.

Venku znovu vyjekl můj bratr a pak se ozval sestřin hlas, slova se z ní sypala překotně a naléhavě, ale hned ji přerušil ostrý tón německého důstojníka. Prasátko na mě pohlédlo chytrýma, chápavýma očkama, jako by už vědělo, jaký ho čeká osud.

„Moc mě to mrzí, mon petit,“ zašeptala jsem,„ale vážně to jinak nejde.“ A sáhla jsem po něm.

Za pár chvil už jsem byla venku. Stačila jsem ještě probudit Mimi: řekla jsem jí jen, ať jde se mnou, ale že musí být zticha. Chudinka malá už toho za uplynulé měsíce viděla tolik, že poslouchala bez ptaní. Vzhlédla ke mně, spatřila, že držím v náruči jejího bratříčka, vyklouzla z postele a chytila se mě za ruku.

Vzduch už byl štiplavý v předtuše zimy a stále ještě lehounce voněl kouřem z ohně, který jsme si večer na chviličku zapálili. Skrze kamenný oblouk zadních dveří jsem zahlédla Kommandanta a zaváhala. Tohle nebyl Herr Becker, kterého už jsme znali a svorně jím opovrhovali. Tenhle muž byl štíhlejší, hladce oholený, nezúčastněný. I ve tmě bylo zřejmé, že se mu ve tváři zračí inteligence, nikoli zvířecká tupost, a já dostala strach.

Nový Kommandant zkoumavě hleděl do našich oken. Možná přemýšlel, jestli by tu nebylo lepší ubytování než na Fourrierově statku, kde přespávali němečtí důstojníci. Nejspíš věděl, že náš dům stojí trochu výš, a on by tak měl vyhlídku na celé město. Byly tu stáje a deset pokojů – pozůstatek z dob, kdy tenhle dům ještě býval prosperující hotel.

Hélène se choulila na kamenné dlažbě a chránila pažemi Auréliena.

Jeden z mužů zvedl pušku, ale Kommandant ho zadržel gestem ruky. „Vstaňte,“ nařídil. Hélène se před ním rychle odsunula nazpět. Zahlédla jsem její tvář, napjatou strachem.

Mimi mi při pohledu na svou matku stiskla ruku ještě pevněji a já jí stisk opětovala, i když jsem měla srdce až v krku. A pak jsem rázně vykročila ze dveří. „Co se to tu proboha děje?“ zazvonil nádvořím můj hlas.

Kommandant na mě pohlédl, překvapen mým tónem. Z klenuté brány do dvora proti němu vyšla mladá žena, za sukně se jí drželo jedno dítě s palcem v puse a druhé tiskla zavinuté k hrudi. Noční čepec jsem měla trochu nakřivo a bílá bavlněná noční košile už byla tak obnošená, že jsem ji na sobě skoro necítila. Modlila jsem se, aby si nevšiml, jak prudce mi buší srdce.

Promluvila jsem přímo na něj: „A za jaký údajný přečin nás vaši muži přišli ztrestat tentokrát?“

Tušila jsem, že od jeho poslední dovolené s ním žádná žena takhle nemluvila. Na dvoře se rozhostilo ohromené ticho. Bratr se sestrou se na zemi obrátili, aby na mě viděli; dobře věděli, jak takový projev vzdoru může dopadnout.

„A vy jste kdo?“

„Madame Lefèvrová.“

Bylo mi jasné, že očima hledá můj snubní prsten. Nemusel se namáhat: jako většina žen v našem kraji už jsem ho dávno vyměnila za jídlo.

„Madame, máme informaci, že nezákonně přechováváte hospodářské zvíře.“ Francouzštinu měl slušnou, což naznačovalo, že už na okupovaném území strávil nějakou dobu. Mluvil klidně. Neočekávané věci ho zjevně z míry nevyváděly.

„Zvíře?“

„Víme ze spolehlivého zdroje, že tu někde máte vepře. Je vám jistě známo, že podle nařízení se zadržování zvířat před úřady trestá vězením.“

Neuhnula jsem před jeho pohledem. „A já přesně vím, kdo vás o tom informoval. Byl to monsieur Suel, non?“ Do tváří se mi vehnala červeň. Vlasy zapletené do dlouhého copu, který mi visel přes rameno, jako by byly nabité elektřinou. Na šíji mi mravenčilo. Kommandant se obrátil k jednomu ze svých poskoků. Jeho postranní pohled mu prozradil, že mám pravdu.

„Monsieur Suel k nám chodí nejméně dvakrát za měsíc, Herr Kommandant, a snaží se nás přesvědčit, že vzhledem k nepřítomnosti našich manželů potřebujeme právě od něj útěchu. Jelikož jsme se rozhodly jeho údajné laskavosti nevyužít, oplácí nám pomluvami a ohrožuje nás.“

„Úřady by nejednaly, kdyby neměly informaci ze spolehlivého zdroje.“

„Řekla bych, že vaše návštěva to zrovna nepotvrzuje, Herr Kommandant.“

Věnoval mi neproniknutelný pohled. Prudce se otočil a vydal se ke dveřím do domu. Rozběhla jsem se za ním a málem zakopla o sukni, abych mu stačila. Věděla jsem, že už jen moje troufalá odpověď by se dala považovat za zločin. A přece jsem se v tu chvíli najednou přestala bát.

„Podívejte se na nás, pane veliteli. Vypadáme snad, jako když si pochutnáváme na hovězím, pečeném jehněčím nebo vepřových řízcích?“ Otočil se a oči mu sklouzly ke kostnatým zápěstím, jež mi vykukovala z rukávu županu. Jen za poslední rok jsem zhubla v pase o pět centimetrů.„Myslíte, že tu snad tloustneme a užíváme si hojnosti? Ze dvou tuctů slepic nám zbyly tři. Tři slepice, které milostivě smíme chovat a krmit, aby si vaši muži mohli brát všechna vejce. A my zatím přežíváme na stravě, kterou nám německé úřady povolí – žijeme z čím dál nižších přídělů masa a mouky a chleba z otrub, kterým bychom dříve nekrmili ani zvířata.“

Vešel do zadní chodby a na kamenné dlažbě se rozlehl klapot jeho podpatků. Zaváhal, pak došel k výčepu a vyštěkl jakýsi rozkaz. Odkudsi se vynořil voják a podal mu svítilnu.

„Nemáme žádné mléko pro děti, takže nám pláčou hlady, jsme nemocní z podvýživy. A vy si sem vtrhnete uprostřed noci, vyděsíte dvě ženy a ztlučete nevinného chlapce, chcete nás bít a vyhrožovat nám jen proto, že jste od jednoho podlého zpustlíka slyšel, že si tu děláme hody?“

Ruce se mi třásly. Dítě se mi v náruči zavrtělo a já si uvědomila, že jej z nesmírného napětí svírám příliš pevně. Poodstoupila jsem, upravila si přehoz na ramenou a tiše mu zabroukala. Pak jsem zvedla hlavu. Nedokázala jsem skrýt hořkost a hněv v hlase.

„Tak si to tu prohledejte, Herr Kommandant. Obraťte to tu vzhůru nohama a zničte i to málo, co ještě zničené není. Dejte prohledat i všechny hospodářské budovy, tedy alespoň ty, které vaši muži ještě úplně nevyklidili a nezabrali pro sebe. A až to bájné prase najdete, doufám, že si na něm vaši muži pochutnají.“

Hleděla jsem na něj o chviličku déle, než by byl možná čekal. Oknem jsem viděla, jak sestra otírá Aurélienovi rány svou sukní a snaží se zastavit krvácení. Nad nimi se tyčili tři němečtí vojáci.

Oči mi už přivykly tmě a já si uvědomila, že je Kommandant vyvedený z míry. Jeho muži se tvářili nejistě a čekali na jeho rozkazy. Mohl by jim nařídit, aby rozebrali náš dům až na nosné trámy a všechny nás pozatýkali jako trest za můj nečekaný výbuch. Ale já věděla, že myslí na Suela a říká si, jestli se náhodou nenechal obalamutit. Nevypadal jako muž, kterého by těšilo, že by někdo byl svědkem jeho omylu.

Když jsme kdysi s Édouardem hrávali poker, vždycky se smíchem říkával, že se proti mně nedá hrát, protože moje tvář nikdy neprozrazuje, co opravdu cítím. Teď jsem si přikázala mít jeho slova na paměti: tohle byla ta nejdůležitější hra mého života. Hleděli jsme s Kommandantem na sebe. Na okamžik jsem měla pocit, že se svět kolem nás utišil. Slyšela jsem rachot pušek daleko na frontě, sestřin kašel a škrábání našich ubohých vyzáblých slípek v kurníku. A pak se všechny zvuky vytratily a zbyli jsme jen my dva, dívali se jeden na druhého a oba vsázeli na svou pravdu. Přísahala bych, že jsem slyšela, jak mi buší srdce.

„Co je tohle?“

„Co?“

Pozdvihl svítilnu a bledě zlaté světlo matně ozářilo můj portrét, který Édouard namaloval krátce po naší svatbě, v prvním roce našeho manželství. Husté lesklé vlasy mi spadaly na ramena, pleť jsem měla jasnou a zářivou a hleděla jsem z obrazu s vyrovnaností zbožňované ženy. Před pár týdny jsem obraz vytáhla ze skrýše a oznámila sestře, že si nehodlám od Němců nechat diktovat, na co se ve svém domě smím dívat.

Zvedl svítilnu výš, aby si obraz mohl lépe prohlédnout. Nedávej ho sem, Sophie, varovala mě Hélène. Koleduješ si o potíže.

Když se ke mně konečně znovu obrátil, jako by od obrazu musel s námahou odtrhnout oči. Pohlédl mi do tváře a pak znovu na obraz. „To maloval můj manžel.“ Nevím, proč jsem měla potřebu mu to říct.

Možná to byla má jistota a spravedlivé rozhořčení. Možná ten zjevný rozdíl mezi dívkou na obraze a tou, která stála před ním. Možná to uplakané plavovlasé dítě u mých nohou. Je možné, že po dvou letech okupace už i Kommandanty unavovalo pronásledovat nás za malicherné prohřešky.

Ještě okamžik hleděl na obraz a pak sklopil oči.

„Myslím, že jsme se vyjádřili jasně, madame. My dva jsme spolu ještě nedomluvili. Ale dnes v noci už vás nebudu rušit.“

Všiml si stěží potlačeného překvapení v mé tváři a bylo zjevné, že ho to nějakým způsobem uspokojilo. Možná mu stačilo vědomí, že jsem na chvíli považovala svůj osud za zpečetěný. Tenhle muž byl chytrý a rafinovaný. Věděla jsem, že se před ním budu muset mít na pozoru.

„Vojáci!“

Jeho podřízení se otočili, jako vždy slepě poslušní, a já vyšla směrem k jejich vozu. Ve světle reflektorů byly vidět jen siluety jejich uniforem. Následovala jsem velitele a zastavila se přede dveřmi. Ještě jsem zaslechla, jak dává řidiči příkaz vrátit se do města.

Čekali jsme, až vojenské vozidlo zmizí na silnici. Reflektory si opatrně hledaly cestu mezi výmoly. Hélène se roztřásla. Vyškrábala se na nohy, ruku si tiskla na čelo, až jí zbělely kloubky prstů, a oči měla pevně zavřené. Aurélien stál rozpačitě vedle mě, za ruku držel Mimi a zjevně mu bylo trapně, že plakal jako dítě. Čekala jsem, až zvuk motoru v dálce úplně utichne. Vůz s kvílením přejel kopec, jako by i on protestoval.

„Neublížili ti, Auréliene?“ Sáhla jsem mu na hlavu. Povrchová zranění. A modřiny. Co je to za lidi, že se vrhnou na neozbrojeného chlapce?

Trhl sebou. „Nebolelo to,“ prohlásil. „Nebál jsem se jich!“

„Myslela jsem, že tě zatknou,“ vydechla sestra. „Myslela jsem, že nás zatkne všechny.“ Při pohledu na její výraz jsem dostala strach: vypadala, jako když stojí jen krůček nad ohromnou propastí. Otřela si oči, vynutila na tváři úsměv, sklonila se ke své dcerce a objala ji. „Hloupí Němci. Všechny nás pořádně vyděsili, co? Máma je taky hloupá, že se nechala tak vystrašit.“

Mimi se na matku jen tiše a vážně podívala. Někdy jsem si říkala, jestli se ještě vůbec někdy zasměje.

„Moc mě to mrzí. Ale už je to dobré,“ pokračovala Hélène.

„Pojďme dovnitř. Mimi, máme tam trošku mlíčka. Ohřeju ti ho.“ Otřela si ruce do zakrvácených šatů a vztáhla ke mně paže, aby si vzala miminko. „Nemám si vzít Jeana?“

Křečovitě jsem se roztřásla, jako by mi teprve teď došlo, jak moc jsem se předtím měla bát. Nohy jsem měla najednou slabé, jako by z nich vytekla všechna síla na dlažební kostky. „Ano,“ přisvědčila jsem, „asi bys měla.“

Sestra sáhla po dítěti, ale pak najednou slabě vykřikla. Zabalené tak úhledně v pokrývkách, že k němu noční vzduch skoro ani nepronikl, si hovělo prasátko a vystrkovalo růžový chlupatý rypáček.

„Jean spí nahoře,“ pronesla jsem. Opřela jsem se rukou o zeď, abych se udržela na nohou.

Aurélien nahlédl sestře přes rameno. Oba na sele vytřeštili oči.

„Mon Dieu!“

„Je mrtvé?“

„Omámené chloroformem. Vzpomněla jsem si, že měl papá jednu lahvičku v pracovně, ještě z dob, kdy sbíral motýly. Myslím, že se probere. Ale musíme ho schovat někde jinde, kdyby se vrátili. A ty víš, že se vrátí.“

Tu se Aurélien usmál, váhavě a nezvykle. Hélène se sklonila, aby uspaného čuníka ukázala Mimi, a obě se na sebe zazubily. Hélène mu opakovaně sahala na rypák a pak si pokaždé přitiskla ruku na tvář, jako by nemohla uvěřit, co má v náruči.

„A tys to prase celou dobu držela před jejich očima? Přišli sem a tys jim ho strčila až pod nos? A pak jsi jim ještě vynadala, že se vůbec objevili?“ vydechla nevěřícně.

„Strčila jim ho až pod rypák,“ ozval se Aurélien, který jako by najednou nabyl ztracené sebevědomí. „Cha! Strčilas jim ho pod rypák!“

Sesunula jsem se na dlažbu a dala se do smíchu. Smála jsem se, až jsem byla celá prochladlá, a nevěděla jsem, jestli se směju, nebo pláču. Můj bratr nejspíš dostal strach, že se mě zmocňuje hysterie. Popadl mě za ruku a opřel se o mě. Bylo mu čtrnáct: někdy se naparoval jako dospělý chlap, jindy až dětsky potřeboval útěchu. Hélène byla pořád ještě zamyšlená.„Kdybych to byla věděla…,“ přemítala.„Jak to, že jsi tak statečná, Sophie? Moje malá sestřička! Kdo to z tebe udělal? Když jsme byly malé, byla jsi jako myška. Jako myška!“

Sama jsem nevěděla.

A pak, když jsme se konečně vrátili do domu, Hélène začala ohřívat mléko a chudák Aurélien si šel umýt zbitý obličej, jsem se zastavila před portrétem.

Dívka, s níž se Édouard oženil, na mě hleděla s výrazem, který už jsem ani nepoznávala. Rozpoznal ho ve mně dřív než kdokoli jiný: zračilo se v něm poznání, ten úsměv vypovídal o uspokojení, vlastním i poskytnutém. Byla v něm hrdost. Když tenkrát jeho pařížští přátelé nemohli pochopit, proč se do mě zamiloval – do mě, pouhé prodavačky –, vždycky se jen usmál, protože už ho ve mně dávno viděl.

Nevím, jestli někdy pochopil, že ten výraz ve mně probudil až on.

Hleděla jsem na tu dívku a na pár vteřin jsem si vybavila, jaké to bylo jí být, jaké bylo nemít hlad ani strach a v hlavě mít jen lenošivé představy důvěrných chvil s Édouardem. Připomínala mi, že na světě stále ještě může být krása a že kdysi byl můj život plný jiných věcí než strachu, kopřivové polévky a zákazu vycházení – bývalo v něm umění, radost, láska. V tom výrazu jsem spatřila jeho. A pak mi došlo, co jsem právě udělala. Připomněl mi mou vlastní sílu, dovolil mi uvědomit si, že v sobě stále ještě mám bojovného ducha.

Až se vrátíš, Édouarde, slibuji ti, že zase budu tou dívkou, kterou jsi tenkrát namaloval.

2

Do oběda už o té příhodě s prasátkem vědělo skoro celé St. Péronne. Do výčepu v Le Coq Rouge proudily davy zákazníků, i když jsme jim nemohli nabídnout skoro nic než cikorkovou kávu – pivo nám dodávali jen zřídka a jinak jsme měli jen několik nezřízeně drahých láhví vína. Ohromilo nás, kolik lidí přišlo, jen aby nám popřáli dobrý den.

„A vy jste mu tedy dala co proto? Řekla jste mu, ať vypadne?“ Starý René se hihňal pod vousy, pevně se držel opěradla židle a po tváři mu tekly slzy smíchu. Už jsme mu to celé museli vyprávět čtyřikrát –a při každém opakování si to Aurélien o něco přikrášlil, takže teď už se na Kommandanta vrhl se šavlí a já přitom křičela:

„Der Kaiser ist Scheisse!“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. ČÁST

1

2