POSLEDNÍ OBJEDNÁVKY

Třetí kniha Dublinské trilogie

Caimh McDonnell

Last Orders

Copyright © McFori Ink, 2018

Copyright © Cover Design by Pulp Studio

Translation © Richard Janda, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-768-8

„Budou tě strašit tři duchové.“

Vánoční koleda, Charles Dickens

PROLOG

Leden 2018

Detektiv inspektor Jimmy Stewart (ve výslužbě) stál s deštníkem nad hlavou na kraji Finglas Road v záplavě dalších deštníků. Zástup lidí se ve dvou až třech řadách táhl na obě strany, kam až oko dohlédlo. Pršelo vytrvale celé dopoledne. Sem tam se válely zbytky tajícího sněhu jako vzpomínka na jiný svět; svět oděný v bílém hávu a naplněný vánoční radostí. Ne že by měl Vánoce nějak obzvláště rád. Za ním, na Glasnevinském hřbitově, se sklíčeně nakláněl odtávající sněhulák.

Do kostela se Stewart nedostal. Teď si říkal, že před kostelem měli nainstalovat ozvučovací systém, nikoho ale ani ve snu nenapadlo, jakých rozměrů tato událost nabyde. Koneckonců se nejednalo o státní pohřeb, ani se nepohřbívala žádná celebrita, ale pouze obyčejný člověk. No, ne tak docela. Na toho člověka se hodila spousta označení, obyčejný k nim však rozhodně nepatřilo.

Nedalo se říct, že byl oblíbený, byť téměř všichni bezpochyby věděli, o koho se jedná. Zaujímal prostor někde mezi legendou, varovnou pověstí a bubákem. Muž žijící mimo tento čas. Muž s vlastním mravním řádem, díky němuž se názorově rozcházel s okolním světem. Byl také prvotřídní osinou v prdeli, na což by se nemělo zapomínat. Už několik let nebyl členem irského policejního sboru, z něhož odešel nedlouho po Stewartovi, takže policejní hlavouni se tam nemuseli povinně dostavit. Stewart zavolal Wilsonovi, svému bývalému chráněnci z doby, kdy sloužil u kriminální policie, aby zjistil, jestli se chystá přijít, ale zcela nezvykle se mu nedostalo žádné odpovědi. Od Stewartova odchodu do penze se z něj a Wilsona stali přátelé, i když ani jeden z nich by se to tak neodvážil nazvat. Wilson chodil pravidelně na pokec a Stewart mu předával zkušenosti ze své čtyřicetileté policejní služby. Bože, jak mu ta práce chyběla. A ze všeho nejvíc – byť by to ani náhodou nepřiznal – mu chyběli lidé. V tomto ohledu představoval dnešek nostalgické zavzpomínání. Jak procházel ulicí, viděl spoustu známých tváří. Řadoví členové sboru se dostavili v ohromném počtu, jelikož si toho muže pamatovali přesně z těch důvodů, pro které na něho hlavouni chtěli zapomenout. Každý z nich měl nějaký zážitek.

Většinu přítomných však netvořili policisté. Přišlo mnohem víc obyčejných lidí. Stewart v davu poznával i další tváře. Poslední úctu přišlo vzdát i dublinské kriminální bratrstvo. Stewart prošel kolem několika jedinců, u nichž si byl jistý, že díky úsilí onoho muže strávili několik let ve věznici Mountjoy. Přesto se tvářili ponuře. Ani náznak škodolibého úsměvu.

Procesí, a bylo to skutečné procesí, zahýbalo za roh. Nešlo o oficiální akci, ale někdo někde na to určitě dohlížel, nebo některý z těch, kteří přišli neoficiálně, někomu zavolal. Uniformovaní policisté spěšně uzavřeli ulici. Procesí však i tak šlo dál a už kvůli tomu ohromnému množství lidí bylo jasné, že se jen tak nezastaví. Bylo nezastavitelnou silou, stejně jako ten muž.

Za pohřebním vozem kráčeli truchlící v jedné červené řadě za druhou, někteří v dresech klubu pozemního hokeje St Jude, většina však v čemkoli červeném, co doma našli. Současný tým, pak týmy předchozí. Vypadalo to, že postupují ve skupinách zhruba podle věku. Možná to tak někdo navrhl, nebo se to tak možná vyvrbilo samo; ti, kteří hrávali spolu, ho teď bok po boku doprovázeli na poslední cestě.

Když pohřební vůz projížděl kolem něho, Stewart sklonil hlavu. Nebyl nábožensky založený, nicméně… respekt je respekt a tento muž si ho skutečně zasloužil.

Vedle rakve, přikryté dresem, na němž ležela hokejka, se skvělo jeho jméno vyskládané z květin.

Bunny.

KAPITOLA 1

12. prosince 2017

Vrchní policejní inspektorka Susan Burnsová vystoupila z auta a šlápla přímo do kaluže. „Do řiti!“

„Všechno v pořádku, šéfová?“

„Jo, naprosto,“ odvětila s pohledem upřeným na promočenou levou botu. „Bylo by fakt milé, kdyby někdo, aspoň jednou za čas, vyhrabal mrtvolu v pěkné čisté díře někde v centru Dublinu, s dlažebními kostkami bez bláta okolo a s kávou za rohem.“

„Ano, šéfová.“

„Když už jsme u mých bot, zvládnete to tentokrát bez problémů?“

„Rozhodně,“ odpověděl detektiv Donnacha Wilson, nedokázal ovšem zcela skrýt rozmrzelost z její otázky. Když se setkali poprvé, Wilson při pohledu na mrtvolu vyklopil svou snídani přímo na její úplně nové louboutinsky, čímž si mezi kolegy vysloužil nehynoucí přezdívku Šavloun. A rok před tou událostí se podobně rozloučil se svým obědem nad mrtvolou muže, kterého krátce předtím zastřelil. Přitom se jaksi pozapomnělo na skutečnost, že se jednalo o profesionálního zabijáka, který by v následujících sekundách zastřelil dvě nevinné osoby z řad veřejnosti a velmi pravděpodobně i Wilsonova kolegu. Jeho zvracení se však k Wilsonovu velkému zklamání ukázalo jako nezapomenutelné.

Burnsová vyrazila do kopce směrem ke staveništi a ignorovala čvachtavý zvuk, který doprovázel každý druhý krok. Wilson ji následoval. Dnešní den nezačal vůbec dobře a podle všeho to bude jen horší. Časy, kdy jezdila prohlížet nálezy mrtvol, už teoreticky skončily, jenže policie si vedla kategorii „historická úmrtí“, což byla politicky citlivá záležitost vzhledem k množství obětí Irské republikánské armády, které v průběhu let „zmizely“ a jejichž těla se nikdy nenašla. Vrchní inspektorka Burnsová byla přesvědčená, že v tomto případě se jedná buď o rozřešení případu nějaké pohřešované osoby (za což její tým nezíská žádné uznání), nebo o vraždu, kterou prakticky nemají šanci objasnit. Když se objeví nějaké dlouho mrtvé tělo, zhruba v polovině případů není možné ani identifikovat zavražděného, natož čapnout vraha. Uvědomovala si, že mnoho lidí by její uvažování považovalo za bezcitné, jenže ti lidé nemuseli sedět na rozpočtových poradách s účetními, kteří s oblibou počítali náklady na vyřešenou vraždu.

Přestože byly teprve dvě hodiny odpoledne, světla v tom mizerném zimním dnu kvapem ubývalo. Místo, kde mělo stát nové Centrum porozumění pro životní prostředí, vybrali pro skvostný výhled na Wicklowské hory. Ten by bezpochyby tvořil nádherné pozadí pro stříhání pásky v podání ministra pro cestovní ruch, plánované na květen, kdežto v doznívajícím pochmurném prosincovém dnu se tento účinek poněkud ztrácel. Stavbaři zatím udělali pouze výkopy a měli již několikatýdenní skluz, který nabrali, než se z korun okolních stromů podařilo sundat všechny ty hipíky. Jak potvrzovaly celostátní noviny, celkem hodně lidí zastávalo názor, že porozumění životnímu prostředí nejlépe projevíte tak, že ho nebudete rozkopávat, kácet a betonovat.

Před unimo buňkou sedělo několik dělníků, kteří usrkávali čaj a užívali si toho, že jsou placení za nicnedělání. Panovala tam neklamná oslavná nálada. Pokud se tohle podaří opravdu spustit, čekají je nekonečné přesčasy. Snad si ministr pro cestovní ruch ještě nerezervoval dovolenou.

Když Burnsová a Wilson procházeli kolem, z hloučku dělníků se ozval hlas. „Hej, zlato, usměj se na nás.“

„Slyšel jste toho muže, Wilsone.“

„Velký vtipálek, šéfová.“

„Pěkná prdýlka. Po tý bych si hned plácnul. Pořádně!“

Vrchní inspektorka Burnsová provedla jediným plynulým pohybem obrat čelem vzad, včetně začvachtání. Její špatná nálada se právě setkala s někým, kdo si ji naprosto zasloužil.

Vykročila ke skupince mužů, v jejichž obličejích se zračily různé výrazy od rozpaků po euforické vzrušení školáků. Neviděla, který z nich ten komentář pronesl, ale ani to nepotřebovala. Měl asi šedesát kilo nadváhu a nesmírně nepřitažlivou tvář, s baňatým nosem, malýma krysíma očima a působivou sbírkou brad. Jako jediný z nich byl natolik tupý, aby se na ni díval se vzdorovitým úšklebkem ve tváři; ve tváři, kterou mohla mít ráda jen jeho matka, i když Burnsová by se vsadila, že ani ta ne.

„Co jste to řekl?“

„Jenom sem kapku žertoval, kočeno.“

„Ach tak. A bylo snad na způsobu, jakým jsem kolem vás procházela a hleděla si své práce, něco, co vás vedlo k přesvědčení, že mám náladu na vaše sexuálně explicitní žertování?“

Tlusťoch se podíval na Wilsona. „Bože, kámo, to má vždycky takovouhle svinskou náladu?“

Pár jeho kolegů se zasmálo, ostatní se však tvářili rozpačitě, což Burnsovou potěšilo.

„Ano, takovouhle svinskou náladu mám pořád. Víte, je to důsledek stresu v zaměstnání. My, malé hloupé ženské, nejsme stavěné na to, abychom zvládaly napětí, které s sebou přinášejí skutečně důležitá zaměstnání, třeba jako kopání výkopů. Místo toho se musíme držet jednodušších profesí jako…“ Povolila si trochu šoumenství, jedním plynulým pohybem vytáhla služební průkaz a prudce ho rozevřela. „Vrchní inspektorka kriminální policie.“

Úšklebek krále žertéřů ztuhl do rozkošného výrazu posmrtné ztuhlosti, v němž oči zaregistrovaly změnu situace, ale její význam ještě nedorazil do celého obličeje. Nutno však podotknout, že ten obličej byl značně rozlehlý.

„Víte, k vaší smůle jsem policejní důstojnice a vy jste spáchal nenásilný přečin proti člověku podle zákona z roku 1997, paragrafu deset, bodu jedna: obtěžování. A jelikož jste inteligentní muž, tak bezpochyby víte, že trest za tento přečin je pokuta ve výši pět tisíc euro a až dvanáct měsíců odnětí svobody.“

„Bylo to jen takový nevinný…“

„Žertování,“ dokončila Burnsová. „Ano, to jste už řekl. Máte představu, kolik osob, které jsem za svou kariéru u policie obvinila a dostala před soud, nebylo následně uznáno vinnými?“

„Fajn, hele, já…“

„Ani jedna. Nikdo. Nula. Řekla bych, že stejný počet žen jste vy sexuálně uspokojil za celý svůj mizerný život. Víte, na rozdíl od vás jsem naprosto skvělá ve vyjebávání. Když s někým vyjebu, tak ten člověk zůstane vyjebaný. Mám na svém kontě víc obvinění, než vy jste měl kdy teplých večeří, a těch podle toho, jak vypadáte, určitě nebylo málo. Takže, abych to shrnula: právě jste přišel o práci, hrozí vám dvanáct měsíců odnětí svobody a divil byste se, kolik lidí za mřížemi dluží vrchní policejní inspektorce službičku. Wilsone, vzpomínáte si na Garyho Abbota?“

„Ano, šéfová. Drogový dealer, kterého jsme zatkli loni, protože ubil baseballovou pálkou svého dodavatele.“

„Pamatujete si, jak byl šťastný, když jsem nestíhala jeho matku, přestože měl v její garáži sklad svých zásob?“

„Pamatuju, plakal jako děcko.“

„Myslíte, že by byl ochotný si dát tady s naším přítelem rande?“

„To bezpochyby.“

Vrchní inspektorka věnovala rozkošně oněmělému pitomci ten nejkouzelnější úsměv. „Takže si konečně šoustnete někým, komu za to nebudete muset platit. Máte dvě možnosti. První: ukažte mi, kde je teď váš šéf, aby váš nový život mohl začít co nejdříve…“

„Ne, prosím…“

„Nebo…“ Úmyslně udělala dlouhou pomlku, ale nikdo ji nevyplnil. Král žertéřů ani nikdo z jeho kolegů si už neměl chuť povídat. „Nebo,“ zopakovala, „makarena.“

„Cože?“

„Ráda bych viděla, jak umíte natřásat tu svou prdýlku.“

„Ale jak mám…“

„S tím si nelamte hlavu,“ řekla a ukázala na ostatní muže, „oni vám tu píseň všichni zazpívají. Pokud tedy nechtějí, abych si s vaším šéfem promluvila o tom, jak svému kolegovi usnadnili společensky škodlivé chování.“

Pět minut nato se detektiv Wilson a vrchní inspektorka Burnsová zaregistrovali na místě činu a stáli před stanem, který tam postavil technický tým. Burnsová se opřela o Wilsona, když si na boty natahovala návleky, které tvořily povinnou součást jednorázové kombinézy.

„Překvapilo mě, že zná celý text,“ řekl Wilson. „Vždyť ta písnička je už celkem stará, ne?“

„Narážíte tím snad na můj věk, Wilsone?“

„To vůbec ne, šéfová.“

Burnsová si vzdychla. Tak to dopadá, když člověk nahání strach: málokdo si z něho dovolí udělat legraci. Občas ji napadalo, že by měla vyvěsit ceduli.

„Připomeňte mi, abych vás nikdy nenasral, šéfová.“

„Pracujeme spolu už přes rok, Wilsone. Myslela jsem, že připomínání už nebudete potřebovat. A když už jsme u toho…,“ kývla směrem ke vstupu do stanu. „Poslední možnost. Můžete počkat venku, jestli chcete.“

„V žádném případě, šéfová.“

„Dobrá. Bude to tedy na vás. Nebo alespoň na botách někoho jiného.“ Pak se podívala na hodinky, které ukazovaly 15:12, odhrnula závěs kryjící vchod a vešla dovnitř.

Uvnitř stanu se nacházelo šest osob v jednorázových kombinézách; dva dole v díře, kde právě fotografovali, a ostatní stáli kolem a sledovali je. Dále tam byly dva stoly, na každém ostatky zakryté bílou plachtou.

„Zdravím všechny,“ pronesla Burnsová, „je tady doktorka Devaneová?“

Devaneová byla policejní patoložka, a i když s Burnsovou nebyly vyloženě přítelkyně, měly spolu velmi dobrý pracovní vztah.

„Bohužel není,“ ozvalo se z díry. „Až do zítřka je v Anglii na školení. Musím vám stačit já.“

Burnsová se předstíraně zasmála a v duchu zaklela; dnešní den se podle všeho neměl hned tak zlepšit. Phillips byl zástupce Devaneové. Dobrý ve své práci, vynikal však vášní pro technickou hantýrku a chováním toho druhu, pro který se patologie jevila jako nejlepší kariéra, jelikož mrtví mají jen málokdy sklon si stěžovat.

Phillips vyšplhal po přenosných schůdcích z dva a půl metru hlubokého výkopu. Byl to vysoký, štíhlý muž. Burnsová neměla tušení, zda patologie přitahuje lidi, kteří zrovna neholdují jídlu, nebo zda častý pobyt v blízkosti mrtvých těl trvale zeslabuje apetit, výsledek byl však vždy stejný. Rozlišit jednotlivé členy technického týmu představovalo záludný úkol, jelikož všichni do jednoho byli vyzáblí, s obličejovou maskou a stejnou kombinézou.

„Tak co tady máte?“

„Masový hrob.“

Burnsová ucítila, jak Wilson vedle ní ztuhl, zřejmě proto, že neměl tolik zkušeností s otravným stylem Isaaca Phillipse jako ona. „Čímž máte na mysli dvě a více těl.“ Ukázala na dva stoly postavené vedle díry. „Předpokládám, že se jedná jen o tato dvě.“

Phillips pokrčil rameny. „Prozatím. Možná budeme muset prohledat okolí.“ Ministra pro cestovní ruch teď muselo pořádně píchnout v břiše.

„I tak si myslím, že bychom označení ‚masový hrob‘ neměli používat v blízkosti médií.“

„No, pokud lidi budou reagovat přehnaně na použití správné terminologie.“ Phillips stáhl plachtu na jednom ze stolů, a odkryl tak kosterní ostatky. „Mrtvola číslo jedna. Muž, ve středním věku. Příčina smrti se musí oficiálně ještě určit, nicméně podle krve nalezené na oblečení to vypadá na bodnou ránu v hrudi.“

„Oblečení?“ zopakovala Burnsová.

Phillips ukázal na průhledný plastový pytel položený na okraji stolu, který obsahoval cosi, co vypadalo jako špinavé hadry. „Ano, většina oblečení se zachovala. Zakopali je tu do rašeliniště, které má vysoce kyselou půdu a mnohem menší mikrobiální rozkladnou aktivitu. Veškeré maso je vyžrané, ale oblečení je pozoruhodně nedotčené.“

„Nějaký průkaz totožnosti se zřejmě nedochoval, co?“

„Ne.“

Burnsová přikývla. „Na dnešek už toho štěstí bylo dost. Jak dlouho zde tato těla podle vás leží?“

„No, na tohle potřebujete odborníka na tafonomii.“

„Věda zkoumající způsoby rozkladu těla,“ pronesl Wilson. Dělal to čas od času, ale vždy těsně před okamžikem, kdy ho Burnsová už už chtěla mít ráda. Byla to s egem související forma Touretteova syndromu, pramenící z hluboce zakořeněné potřeby, aby lidé věděli, že je chytrý. Burnsová se domnívala, že v dětství ho brali do náručí až příliš často, nebo naopak ne dost často; nijak netoužila zjišťovat, která varianta je ta správná.

„Ano,“ řekla, „skvělé, Wilsone. Deset bodů pro Nebelvír.“ Obrátila se k Phillipsovi. „Nejste čirou náhodou takový odborník?“

„Trochu do toho fušuju.“

„A?“

„No,“ spustil Phillips a věnoval tělům pohled, který Burnsová naposledy viděla, když přijela se svým autem do servisu, „je dost obtížné to určit. Musí se zvážit celá řada faktorů a provést testy, ale řekl bych, zatím neoficiálně, že to bylo v zemi mezi patnácti až pětadvaceti roky.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA 1