Dáša Hábová

BOJ O DOMHAN (ukážka)

(část první)

Dáša Hábová

BOJ O DOMHAN

(část první)

Copyright © Dagmar Hábová, 2009

Cover © Lubomír Kupčík & Lukáš Tuma, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2009

ISBN 978-80-7425-019-4

OBSAH

I. BOJ O DOMHAN

Prolog

1. Ostrov na severu

2. Věž dračích lidí

3. Tři osudy

4. Návrat na Doru

5. Maeve a dítě Tharu

6. Prázdný trůn

7. Rozhodnutí rady

8. Nový král

9. Dvě dívky

10. Žena s mocí

11. Volba

12. Tváří v tvář

13. Verdemontská planina

14. Nový Domhan

I. BOJ O DOMHAN

Jednou za Věk zrodí se síla tak velká, že ji nelze zastavit…

Prolog

Oheň je pravda. Z ohně se vše zrodilo a bude to opět oheň, který vše pohltí, který napraví škody způsobené lidskou nevědomostí, hloupostí. Naivitou a ctižádostí. Teprve s odstupem času bude možné posoudit, kdo se provinil jako první - a kdo byl naopak jen loutkou…

„Výsosti?“

Král se vzdal pohledu na klidné moře za oknem a obrátil se k příchozímu. Smaragdově zelené oči se naplnily vlídností a něhou, když spatřil svou milovanou manželku. Vstoupila téměř neslyšně, kráčela pomalu, drobná a vznešená, se vzpřímenou hlavou. Usmál se a vstal, aby ji mohl místo pozdravu políbit. Objal ji a dlaní roztřesenou v posvátné úctě se dotkl ženina velkého břicha. Každým dnem měla porodit jejich prvního potomka. Budoucího vládce.

„Všechno v pořádku?“ ujišťoval se starostlivě.

Žena lehce přikývla. „Nikdy mi nebylo lépe, můj králi.“ V její tváři se odrážela hluboká a nekonečná láska. Milovala muže před sebou celým svým srdcem, od první chvíle byla připravena položit za něj život, kdyby to bylo nutné. Odešla s ním do cizí, neznámé země, stála mu po boku, když musel zvolit, co je správné, a co ne. Nyní byla jejich cesta u konce. Nalezli, co hledali.

Hluboko pod nimi, v přístavu nově ustaveného královského města Her, panoval rušný shon. Muži vykládali zboží, jejich pevná, do bronzova opálená těla se prohýbala pod těžkými pytli a bednami. Ženy se otáčely s lehčími balíky a ošatkami. U mola se hromadily soudky s vínem. Před několika okamžiky připlula loď z východu s nákladem zboží pro Výroční trhy.

Hlavní město vzkvétalo, stejně jako celá země. Země, která se ještě před nedávnem zmítala v krvavé a nekonečné válce mezi lidmi a draky. Kruté boje stály život mnoho nevinných.

Ale zlé časy byly pryč, odnesl je vítr vanoucí k západním horám, přinášející vláhu neúrodné půdě a naději všem tamním obyvatelům. V celém Domhanu nyní vládl mír, na prastarém trůnu seděl silný a spravedlivý král Duín, některými nazývaný neohroženým zachráncem draků. Původně vůdce malé skupinky lidí dnes nesl zodpovědnost za zemi i za ty, kteří v ní nalezli domov.

Král ucítil manželčinu dlaň na svém rameni, instinktivně se k ní otočil a usmál se. „Přál bych si, aby to tak bylo navždy.“

A neměl na mysli nic jiného než mír a klid v království, milující ženu a spokojenost domhanského lidu.

Jejich prsty se pomalu propletly, stejně jako před lety jejich životy. Královna stiskla manželovu dlaň ve své.

„Bude,“ její hlas byl tichý a vemlouvavý, stejně jako když jej po poslední bitvě udržovala při životě. „Náš syn na to dohlédne.“ Oči jí sklouzly po nařasených volných šatech. Dítě v ní se pohnulo, jako by na sebe chtělo upozornit. „A poté jeho syn a jeho vnuk. Dračí krev v jejich žilách udrží v Domhanu rovnováhu, nemusíš se bát.“

1. Ostrov na severu

„Co je správné a co ne? Kde je hranice mezi dobrem a zlem? Dobro prosazované za každou cenu může někdy být zaslepené, stejně jako my, kteří si přivlastňujeme právo rozhodovat o životech jiných. Je to tak dávno… a přesto jsou ty sny stále živé. Vidím ji před sebou, tak silnou, stejně jako když jsem se díval na tebe. Byly jste si tak podobné, ty a ona. A hluboko ve svém nitru stále věřím, že to tak mělo být. Patřila sem. Tak jako ty. Byl to váš domov.“

(1. rok Ledu)

Pobřeží ostrova bylo zahaleno neprostupnou, líně se převalující mlhou, která zasahovala až daleko na otevřené moře. Příď loďky narazila na kamenitou mělčinu a muž odložil pádlo. Se zachmuřenou tváří, do níž se nesmazatelně vepsal každý tvrdý rok jeho života, pohlédl na malé děvčátko. Holčička se choulila v kožešinách na dně bárky, husté světlé vlasy měla rozcuchané kolem půvabného kulatého obličeje. Nespala, po celou dobu ho zkoumala velkýma hnědýma očima, které jako by patřily mnohem starší ženě.

Vybavil se mu okamžik, kdy ji spatřil poprvé. Bylo to na trhu v Kebrunu před dvěma úplňky: vycházel z krčmy a proti němu stála ona, ztracená uprostřed chvátajícího davu, vzhlížela k němu a on pochopil, že jeho hledání je u konce. Po nekonečných uplynulých měsících, během kterých křižoval Domhan od severu k jihu a od východu k západu, po nesčetných najetých mílích…

Dívka se pod kožešinou otřásla chladem.

Nic neřekl, vzal ji do náruče a vyklouzl z loďky do ledové vody. Chlad se zakousl do jeho nohou jako tisíce drobounkých jehliček. Stáhl rty do tenké rýhy a svaly v obličeji mu ztuhly. Ale nezáleželo na tom, jak se cítí on, důležité bylo, aby se nic nestalo s jeho malou společnicí. Děvčátko zavřelo oči a pevně se přitisklo na jeho širokou hruď, pažemi objalo muže kolem krku a slepě se odevzdalo do jeho péče.

Zabalenou do plstěné deky ji vynesl na břeh, do bezpečí.

Nad otevřeným mořem hrála rodící se bouře všemi temnými barvami přírody, neproniknutelné masy sněhu dopadaly na vzdouvající se hladinu a muž se rychlými kroky vydal skrz vysoké závěje pryč od pobřeží. Už jen několik okamžiků jej dělilo od zasloužené odměny.

* * *

Na rozdíl od mrazivé noci venku vládlo uvnitř pokoje příjemné teplo. Ve velkém krbu v rohu místnosti vytrvale plápolal oheň, tiché praskání noc co noc uspávalo pětici dětí, pro které byl odlehlý ostrov obehnaný vodou domovem.

„Lháři!“ vyhrkl chlapec a okamžitě si přiložil dlaň na pusu, jako by tím gestem chtěl skrýt svůj údiv. Nevěřícně třeštil oči na svého nejlepšího kamaráda ležícího ve vedlejší posteli. Ostatní děti v potemnělé ložnici už dávno spaly, každé na svém lůžku.

V místnosti bylo deset postelí, ale jen pět z nich bylo nyní obsazených. Tři chlapci a dvě dívky ve věku od šesti do deseti let. Každý z ubytovaných měl vedle postele malý noční stolek a truhlu na osobní věci. Starší děti spávaly ve vlastních, oddělených ložnicích.

„Já nelžu, nikdy nelžu,“ bránil se druhý klučina a tváře mu hořely pýchou. „Strejda to psal v posledním dopisu. Až se vrátím domů, dostanu vlastního draka. Prý se nedávno vylíhl a je naprosto úžasný!“ Jen s námahou se mu dařilo nekřičet nadšením. „Nemůžu se dočkat.“

„To je úžasné, Rede.“

„Já vím,“ souhlasil Muiredach. Pořád tomu nemohl uvěřit, už odmalička si představoval, jaké to bude prolétnout se na drakovi, záviděl královským vojákům, kteří na dracích hlídali pořádek, dokonce zvažoval, že se k vojsku přidá, a teď je jeho sen na dosah. Stačí počkat pár dní. Pohlédl na přítele, který se mu zdál najednou trochu zamlklý. Něco ho napadlo. „Na svátek Změny roku pojedeš k nám, Gore, to je samozřejmost. Strejda tě určitě rád pozná.“

„Tvůj strýc je král,“ zapochyboval Gorak.

Muiredach, on sám raději zkráceně Red, zavrtěl hlavou, dneska mu nemohlo zkazit náladu vůbec nic a chtěl, aby se Gorak radoval s ním. „A co má být?“

„Vážně?“ Gorak se vztyčil do sedu a dlaněmi se zapřel o okraj jednoduché dřevěné postele. Kožešina, kterou měl přehozenou přes deku, se svezla na zem. Hoch obtížně balancoval, aby se nepřeklopil dopředu. „Vezmeš mě do hradu a tak?“

„Jasně!“

„Tak-to-je-skvě-lé!“ neudržel se Gorak, na okamžik se přestal soustředit, podlomily se mu ruce a on se s ránou a vyjeknutím zřítil na zem. Pád zmírnila jen kožešina z přikrývky. Jeho kamarád si přitáhl pokrývku k tváři a zakousl se do ní, aby se nerozesmál. Gorak zavyl bolestí, protože si při dopadu přilehl zápěstí, ale jakmile se vzpamatoval, přidal se ke smějícímu se Redovi. S obtížemi se vyšplhal zpět do lůžka.

Red se po chvíli uklidnil. „Bude to bezva.“

„Jo, to bude,“ přikývl Gorak. Zamyšleně se odmlčel, to ho ale okamžitě přešlo. Vyskočil z postele a usídlil se u kamaráda. „Všechno mi ukážeš, že jo? Myslím všechny ty draky a tvůj pokoj a jezero a…“ chrlil ze sebe překotně, „prostě úplně všechno. Chtěl bych poznat celý Her! A taky vězení,“ dodal se stejným nadšením.

„Vězení?“ podivil se Muiredach.

„Jasně, vězení.“

Vyrušilo je matné mihotavé světlo přicházející skrz pootevřené okno. Gorak se bleskově vrátil do své postele, přikryl se až po bradu a strnule předstíral spánek. Oproti tomu Red váhavě seskočil na podlahu, kroky bosých nohou ťapaly při každém doteku s dřevěnou podlahou. Přistoupil k oknu a opatrně vyhlédl, v zádech cítil kamarádův vyděšený pohled.

Okno směřovalo na udusané prostranství před hlavním vchodem, takže Red mohl bez obtíží sledovat vše, co se dělo před budovou. Slyšel, jak se pod ním otevřely těžké dubové dveře. Nejasná záře lucerny zaháněla půlnoční zasněženou tmu. Na konci kuželu stál neznámý muž. Přes sebe měl přehozený plášť s kapucí, která mu spadala hluboko do tváře. Ze dveří k němu přistoupila nějaká postava, Red jen odhadoval, že to bude pravděpodobně správce. Ti dva se spolu chvíli tiše bavili, správce několikrát zagestikuloval, zatímco cizinec stál bez hnutí.

Už se zdálo, že se správce vrátí zase dovnitř, když vtom se neznámý muž nepatrně pohnul. Nebo to tak alespoň zpočátku vypadalo. Ale jak Red vzápětí zjistil, nepohnul se muž, ale dítě, které do toho okamžiku nehybně spočívalo v jeho náručí. Dívka, přibližně Muiredachova věku, byla zachumlaná do deky, přesto se zjevně třásla zimou.

Red cítil, jak se kolem něj hromadí energie, a poplašeně zatajil dech. Často slýchal Mistra mluvit o tom, že v přítomnosti velkých mágů se síly přírody zhmotňují. Přivřel oči, aby si mohl nočního návštěvníka lépe prohlídnout. Je možné, že na Doru dorazil nějaký mág?

Dívenka natočila hlavu a její pohled se přes padající sníh setkal s Redovým, nebo se mu to možná jen zdálo, protože ve tmě a na tu vzdálenost nebylo možné, aby o něm věděla. Překvapeně sebou trhnul.

Kvůli hřmotu nedalekého oceánu a sílícímu větru Red neslyšel ani slovo z toho, o čem muži pod oknem mluvili. Přesto scénu fascinovaně pozoroval. Několikrát mávl na Goraka, aby se přišel taky podívat, ale ten jen vrtěl hlavou a schovával se hloub a hloub pod přikrývku.

Když se Red opět soustředil na dění venku, správce zrovna pobízel nočního návštěvníka, aby i s dítětem vstoupil dovnitř, do tepla a sucha.

Red rozrušeně zatřásl s kamarádem. „Někdo tu je!“

„Někdo?“

„Jo, někdo. Nějaký chlap a holka. Tolgin je vzal dovnitř.“ Netrpělivě přešlápl. „Pojďme se podívat.“ Oči mu šibalsky plály vzrušením, hubené tělíčko zaplavovala nedočkavá zvědavost a mísila se s pomalu odeznívajícím překvapením z nahromaděné magie.

Gorak ale pro kamarádův nápad tak zapálený nebyl, starého správce neměl rád a tak trochu se ho i bál. Kdyby je muž uprostřed noci přistihl potulovat se po chodbách, měli by pořádný malér. Tolgin by si na ně pak stěžoval a byli by oba potrestáni.

„Nebuď zbabělec,“ naléhal Red, od prvního dne odvážnější z obou přátel. „Goraku, prosím, pojďme se podívat. Chci vědět, kdo to je.“

„Dozvíš se to,“ zamumlal Gorak se zívnutím. „Třeba hned ráno, což bude… už za chvíli.“

Druhý chlapec něco nesrozumitelně zamručel a zklamaně se vrátil do postele. Usnout se mu podařilo až ve chvíli, kdy paprsky vycházejícího slunce ozářily obzor.

* * *

Starý Tolgin podezíravě měřil zakalenýma očima záda muže kráčejícího před ním. Malé děvčátko choulící se v mužově sevření si jej oplátkou prohlíželo z bezpečí přes široké rameno. Už na první pohled bylo zřejmé, že je dívka unavená a rozespalá. Bylo neskutečně hloupé a pošetilé v tuto noční hodinu a za tohohle počasí cestovat s dítětem. Pokud… Tolginovi znova blesklo hlavou, zda by to skutečně mohlo být to dítě, na které jeho pán čeká.

Dívka - ha!

„Nemusíte mi věřit,“ pronesl tlumeně hlubokým hlasem cizinec, jako by dokázal číst správcovy myšlenky. Mimoděk, aniž by si to sám uvědomil, při těch slovech něžně pohladil zlatavé vlásky děvčátka.

V nastalém tichu se oba muži zastavili a pohlédli na sebe.

„Nevěřím,“ přikývl Tolgin stejně nezúčastněně.

„Oba ovšem víme, že na vás nezáleží.“ V cizincových očích se zaleskl posměch, znásobený odrazem zapálené louče v Tolginově ruce. Správce se mimoděk otřásl a chloupky vzadu na krku se mu výstražně naježily. Polkl jakoukoli další poznámku a neurčitě naznačil rukou, aby pokračovali. Z neohlášeného návštěvníka neměl dobrý pocit.

Dívka, která je před chvílí pozorně poslouchala, nyní opět unaveně položila hlavu na rameno muže, který pro ni posledních několik týdnů představoval bezpečí a jedinou jistotu, kterou měla. Bála se jej - a zároveň u něj hledala a nalézala bezpečí. V jeho blízkosti nacházela útěchu před děsivými nočními můrami, které rušily její spánek. Zachránil ji z plamenů, když uprostřed noci vzplál domek, v němž bydlela s rodiči, vzal ji k sobě a staral se o ni, slíbil jí nový domov. A ona mu věřila, věřila mu, protože neměla důvod k opaku. Neměla nikoho jiného.

Správce je vedl po schodech vzhůru, jediný zdroj světla představovala pochodeň, jejíž mihotavý plamen zrodil stíny táhnoucí se po kamenných stěnách. Za okny ze silného matného skla vytrvale padal sníh. Bouře se dosud neutišila a ani se nezdálo, že se tak stane v následujících hodinách.

Konečně byli na místě. Chodba končila dveřmi z tmavého těžkého dřeva, jejichž povrch byl bohatě zdoben řezbami a kováním. Ornamentální klika představovala mistrovskou práci, měla tvar letícího draka s otevřenou tlamou a ostnatým ocasem stočeným ke klíčové dírce.

Tolgin zaklepal a počkal, dokud nedostane svolení ke vstupu. Vklouzl dovnitř, a když po chvíli vyšel opět ven, rýha na jeho čele byla ještě hlubší než obvykle.

„Mistr vás očekává,“ zamumlal úsečně, z čehož bylo patrné, že rozhodnutí svého pána ani v nejmenším neschvaluje. Ustoupil stranou, nechal návštěvníka projít a dveře za ním zase zavřel. Sám zůstal na chodbě.

Za prostým stolem z jedlového dřeva seděl muž v temně modrém rouchu. Z podlouhlé pohublé tváře si svět prohlížela dvojice uhlíkově černých očí posazených blízko nosu, střapaté šedivé vousy skrývaly úzké rty. Když před ním stanul promoklý vysoký muž s prokřehlým třesoucím se tělíčkem v náručí, překvapivě pohotově vyskočil a z truhly pod oknem vytáhl suchou pokrývku. Cizinec postavil dítě na zem, vlhkou deku odhodil stranou a zabalil dívku do suchého. Jejich tváře se téměř dotýkaly a muž po celou dobu tiše šeptal uklidňující slova, slova patřící pouze vystrašené holčičce. Starostlivě třel suchou vlnou třesoucí se ramínka, jednoduchým pohybem odhrnul zplihlé vlásky z bledého obličeje a povzbudivě se usmál. Dívka úsměv plaše oplatila.

Když děvčátko společnými silami uložili na kožešiny v rohu místnosti, měli oba muži konečně možnost soustředit se jeden na druhého.

Bylo to už dlouho. Mnoho úplňků ozářilo oblohu od chvíle, kdy se setkali poprvé, přesto se zdálo, že to bylo teprve včera.

„Nebudeme to zbytečně protahovat,“ pronesl cizinec s kamennou tváří, z větší části skrytou pod tmavou kápí. Ani nyní, v bezpečí před padajícím sněhem, neměl potřebu tvář odhalit. „Před lety jste něco slíbil. A já předpokládám, že jste poctivý muž, Mistře Agestare.“

„Stejně smýšlím i já o tobě, Gadaíne,“ kývl hlavou mág a staré unavené oči mu s nedočkavostí a zájmem těkaly ke kožešinám, které se nyní s dětskými nádechy a výdechy pravidelně zvedaly a klesaly. „Je to ona.“

Cizinec se nepohnul, dívčinu přítomnost vnímal stejně jasně jako těch několik posledních týdnů, co se společně vydali na cestu. „Když jsme se viděli naposledy, dal jsem vám slib,“ odvětil nečitelně. „Věřte mi, nemarnil bych čas cestou sem, kdybych si nebyl jistý.“

„Nepochybuji.“

Gadaín sledoval, jak mág otvírá kovovou skříňku stojící na stole a vytahuje z ní příjemně napěchovaný měšec. Kožený váček dopadl na dřevěnou desku stolu a zlaťáky zacinkaly. Kožešiny se pohnuly, jak se spící dítě přetočilo na druhý bok.

„Tvá odměna.“

Cizinec přistoupil a chopil se měšce. Spokojeně jej potěžkal v medvědí dlani a poté jej spustil do hluboké kapsy svého dlouhého kabátu. Urovnal si plášť a netrpělivě přešlápl. „Bylo mi potěšením, Mistře.“ S úctou, kterou ve svém životě ještě neprojevil jediné živé bytosti, se poklonil a chystal se k odchodu. „Nemyslím, že se ještě kdy setkáme.“ Na dítě, o něž se poslední měsíce staral, už nepohlédl. Jeho úkol skončil.

„Tvých služeb nebude v těchto končinách více třeba,“ souhlasil Agestar. „Ale než odejdeš,“ zastavil Gadaína těsně přede dveřmi, „dovol pošetilému starci otázku.“

Gadaín se váhavě otočil zpět na mága. „Prosím.“

„Její rodiče, domov. Jednoho dne se zeptá a já bych měl znát odpověď.“

Gadaín ve vzduchu ucítil štiplavý kouř a výhled mu zastínil temný dým. Praskání dřeva se mísilo s lidským křikem. Muž a žena, uvěznění v domě na okraji města. Sousedé vyděšeně vybíhající ze dveří s vědry. Nastal zmatek, žena volala o pomoc, z posledních sil se sháněla po své malé dcerušce… Pak se zřítila střecha a hlasy utichly. Dítě v jeho náručí bolestně zavřelo oči. Nevydalo hlásku, nezaplakalo.

Udělal, co bylo třeba.

„To raději vědět nechcete.“

Muž opustil místnost, na chodbě minul čekajícího správce a po schodech zamířil dolů, do sněhu, tmy a zimy. Loďka na něj čekala na konci zapadané stezky, přesně tam, kde ji před chvílí zanechal. Cesta k pevnině v chatrné bárce byla v zimním počasí a ostrém prudkém větru holým šílenstvím… ale dávala jeho životu víc smyslu než zbytečné setrvání na tomto zapomenutém ostrově uprostřed nicoty oceánu.

Zároveň však podvědomě tušil, že tuto práci nikdy nevymaže ze vzpomínek, třebaže se bude od tohoto okamžiku denně modlit za spásu zapomnění. Gadaín cítil tíhu váčku v kapse a trpce si pomyslel, že tentokrát byla cena příliš vysoká.

* * *

Když nad ránem bouře ustala a matné sluneční paprsky si probily cestu mezi ustupujícími mraky, seděl mág ve svém křesle a s neskrývanou něhou pohlížel do rohu, kde oddechovala dívka, stočená do klubíčka, s vlasy rozhozenými okolo půvabné tváře.

Muž se snažil nemyslet na Gadaínova poslední slova. Až jednoho dne dostane očekávanou otázku, bude mít odpověď připravenou. Vytvoří novou pravdu. Nyní, s příchodem nového dne, už na té staré pravdě nezáleželo. Noční sněhová bouře nadobro pohřbila minulost pod svou bílou pokrývku. Staré stopy byly zasypány, nastal čas vyšlapat nové.

Děvčátko se pohnulo, nejprve jen nepatrně, ale poté zeširoka zívlo a protáhlo se. Agestar pozoroval, jak dívenka mrká proti rannímu slunci. Jejich pohledy se střetly v mlčenlivé rozmluvě. Byla vyděšená jako opuštěné mládě uprostřed lesa, dívala se na něj rozšířenými zorničkami a chvílemi zapomínala dýchat. Srdce jí divoce bušilo.

Agestar se konejšivě usmál. „Nemusíš se mě bát,“ promluvil na ni. „Jsi v bezpečí.“

Posadila se. Naklonila hlavu na stranu a rozespalý strach vystřídala bojácná zvědavost. „On se pro mě nevrátí.“ Nebyla to otázka. Muž, který ji zachránil před smrtí v plamenech, splnil svůj slib. Zavedl ji do bezpečí, zavedl ji na místo, které se jí má stát domovem. A přestože nechápala, nadále tajemnému cizinci důvěřovala.

„Jsi na ostrově Dora, daleko za hranicí známého severního oceánu. Já jsem Agestar, Mistr zdejší Akademie.“

Nepochyboval, že je dítětem, které hledal. Celý svůj život čekal na tento okamžik. „Kdopak jsi ty?“

Dívka zamrkala a se vzpřímenou hlavou k muži vzhlížela velkýma hnědýma očima. Připadal jí obrovský a mocný, vyzařovala z něj ohromná síla a charisma někoho, kdo rozumí mnoha věcem a zná, co jiní ani netuší. „Lanna,“ hlesla po chvíli a bylo to poprvé od požáru, kdy promluvila s někým jiným než s mužem, který ji zachránil.

„Lanna…“ Agestar převaloval jméno na jazyku, hrál si s ním jako se vzácným drahokamem, jako by se snažil na něco rozvzpomenout. „Kolik je ti let, Lanno?“

Nejistě sklopila hlavu a na štíhlých prstech s dětskou rozvážností počítala, aby se nespletla. V jednu chvíli zaváhala, kousla se do rtu a rozpaky jí vehnaly červeň do tváří. „Osm, pane,“ odpověděla nakonec.

„Osm.“ Agestar pokýval hlavou. „Takže je to pravda, tentokrát je to děvče,“ zamumlal si do vousů a nespouštěl z Lanny své bystré oči. „Víš, proč jsi tady?“

* * *

Gorak vložil drobný kamínek do koženého plátku a natáhl prak. Otáčel se v pase, rozhlížel se a hledal cíl, na který by mohl zamířit a vystřelit. Kousek od něj se špička vysokého smrku prohýbala pod tíhou šišek, což mu přišlo jako dobrý nápad, když v blízkosti nebyl žádný pohyblivý terč.

„Tak schválně, jestli trefíš tu úplně nejvyšší,“ popichoval ho Red a dýchal si do dlaní, aby se zahřál. Vzduch byl studený a od západu vál ledový vítr.

„Trefím.“ Gorak si dal záležet, aby určitě neminul. Pokud šlo o střelbu na cíl, na celém ostrově neměl konkurenta, dokonce ani mezi mnohem staršími dětmi. V něčem potřeboval být dobrý, aby se mohl srovnávat s Muiredachem. „Vždycky trefím, copak jsi zapomněl?“ Dětské vychloubání v sobě neslo stopu něčeho mnohem hlubšího, co však přátelství dvou malých chlapců nemohlo nijak ohrozit. Gorak potřepal hlavou a soustředil se. S vážnou tváří se nahrbil a v duchu odhadoval vzdálenost a směr větru. Kdyby se kamínek dostal do poryvu, zcela jistě by jej to podstatně vychýlilo z dráhy.

Red založil paže na prsou a zaujatě sledoval, jak se kamarád soustředí. Těsně předtím, než Gorak uvolnil prak a vystřelil, se Red přistihl, že zadržuje smích. Ale jakmile kamínek vylétl vysoko nad jejich hlavy a s tupým ťuknutím srazil k zemi ještě nerozevřenou smrkovou šišku, otevřel pusu údivem.

„Říkal jsem to!“ zavýskl Gorak a několikrát poskočil radostí. „Jsem nejlepší!“ Připadal si jako král světa, žádný sebehlasitější výkřik triumfu by nedokázal vyjádřit, jak se v tu chvíli cítil. „Prostě nejlepší!“ Zastrčil prak za pas a rozběhl se ke stromu, aby našel svůj úlovek.

Red spěchal bez dlouhého otálení kamarádovi na pomoc. Procházeli pod stromem, se zraky přišpendlenými k zemi schované hluboko pod sněhovými závějemi. Red skopl bílý čepeček z pařezu, přes noc zamrzlé krystalky se rozlétly do všech směrů.

„Tu už nenajdu,“ stěžoval si Gorak, když ani po hodné chvíli neobjevil ve sněhu propadliště po čerstvě sestřelené šišce. Kolem dokola byla sněhová pokrývka narušená jen jejich stopami. „Chtěl jsem si ji nechat.“

„Sestřelíš jinou.“ Red se shýbl, nabral do dlaní trochu sněhu a zformoval ho do malé koule. Napřáhl se a bez důležitě se tvářících odhadů, jaké předvedl Gorak, ji hodil po smrku. Přesto na kmeni zůstala bílá šmouha. Red jí nevěnoval pozornost a s veselým úsměvem se obrátil na kamaráda. „Jsi nejlepší střelec, jakého znám.“ Promnul si dlaně, aby se zahřál. Toho dne byla až neskutečná zima, vzduch byl dosud prosycený noční sněhovou bouří.

Redovi problesklo myslí, jak asi skončil onen neznámý muž, který se nad ránem objevil u vrat Akademie. Ale neměl čas o tom dumat dlouho.

„Chtěl jsem tuhle,“ zamručel Gorak, ale vzápětí jeho obličej opět zářil. „Ale asi je to jedno,“ pokrčil rameny. „Můžu jich mít, kolik budu chtít.“

Ještě chvíli se potloukali kolem smrku s nadějí, že cennou trofej přece jen najdou, ale potom už je slabé slunce ospale probleskující mlžným oparem upozornilo, že se blíží čas večeře. Gorak vytáhl z kapsy ještě jeden kamínek a znova vystřelil do obsypané koruny. Tentokrát šiška dopadla jen několik kroků od něj, před hustý porost tisových keřů.

„Já ji vezmu!“ křikl Red a rozběhl se k místu, kde těžká šiška vyhloubila do sněhu tunýlek. Nohy zabalené to huňatých kožešinových bot se propadaly do závěje, chlapec měl co dělat, aby neupadl… když vtom se mu jedna noha zasekla v zamrzlé krustě, zavrávoral a padl obličejem k zemi.