Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Petra Neomillnerová, 2012

Cover © Roman Kýbus, 2012

Czech edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-865-7 (ePub)

ISBN 978-80-7425-866-4 (mobi)

Soubor osmi povídek o dvojici čarodějů Moire a Desmondovi.

Provázíme je od okamžiku seznámení, přes různé životní peripetie až po dobu, kdy se Moire stane představenou Bratrstva čarodějů. Přitom jsme svědky proměny lehkomyslné dívky v mocnou ženu, a kromě magických bojů, intrik a dobrodružství v hořkém a často nelítostném světě se v příbězích rozvíjí také milostný vztah hlavních hrdinů. Rozverné laškování u každého dubu, nevěry a hádky se nevyhýbají ani čarodějným milencům a Moire i její druh jsou v tomto ohledu více než lidští.

Rudovlasá: Cesta čarodějky je kompletní kolekcí povídek o Moire a Desmondovi, z nichž většina je podle vnitřní chronologie zasazena mezi první a druhý díl románové trilogie Písně čarodějky.

PROLOG

Říká se, že válka, hlad a cesta ženu zkurví. Snad je to pravda, a můj druh by na to přísahal, ale já nejsem kurva, jsem žoldák, a jen bohové mohou soudit, co je horší.

1. KAPITOLA

Zyravský zasedací sál Bratrstva není zdaleka tak velký jako donberský, ale lidí se sem musí vejít stejně, no, jen skoro stejně, mrtví už nezasedají a nové jsme za ně nepřijali, hlavně mou zásluhou. Nijak nepospíchám, abych zasvěcovala holobrádky a holky vyšlé ze školy. Šli nejdřív, při epidemii i potom, přežili jen ti, co zdrhli domů, a já nechci mít odpovědnost za mrtvá děcka, ostatně Viero taky ne. A Desmond? Najdu ho pohledem. Sedí zhroucený v křesle a zamyšleně kouká z okna okem, které mu zbylo. Takhle teď tráví hodně času, pomyslím si a pak se přinutím sledovat hádku, která probíhá v „podhradí“. Rvou se o peníze, co jiného. Zyrav je malé město a na každého nezbývá.

„Paní Moire, mám právo na ochranu svých zájmů!“ ječí Thea. „Jasmína nikdy nedělala milostnou magii. Je to diletant.“

Zívnu.

„Moire, dobře víš, že…“

„Že je tu málo místa, to vím. Že všichni potřebujeme z něčeho žít, to taky vím, ale že se kvůli tomu musíte hádat jak trhovkyně, to nechápu.“

Urazí se Thea, Jasmína i Desmond, který má pocit, že odervávám od úst jeho dceři, pokud nepodpořím její matku, ale mně je to jedno. Sotva se držím, abych nezačala řvát, očima hledám Viera, který okázale zívá, a lituju, že tu není Rabe. V těchhle situacích byl neocenitelný, dokázal čarodějnice vyděsit k smrti. Mně to tak nejde.

Ráda bych čarodějky okřikla, když vstane Henryk, muž se širokou, poctivou tváří, potomek zemanů, jak se často chlubí. Na mě jeho bodrost dojem nedělá.

„Doba je zlá… Možná by bylo dobré rozdělit…“

Dál se nedostane. „Doba je zlá a kasa prázdná, Henryku. Do začátku jste dostali, víc Bratrstvo dát nemůže. Starejte se sami. Wasaheim je malý, než aby potřeboval rezidenty, ale ve vsích kolem jistě nějaké peníze jsou. Snažte se.“

Široká, poctivá tvář se zkřiví ošklivou grimasou.

„Ve vsích potřebují nejvýš tak zaklínače deště nebo někoho, kdo podá kapky kravám. To není práce pro čaroděje.“

Nedojme mě.

„To je práce právě pro čaroděje. Už jste zapomněli, jaké to je stát na pranýři a čekat, jestli vás polejou louhem nebo trefí hovnem? Tohle je práce, a vy ji buď budete dělat, nebo pojdete hlady. Má ještě někdo něco k tématu?“

V sále se nadechne nejméně pět dalších čarodějů, aby se ohradilo. Henryk si mě měří, jako by mi chtěl něco namíchat, a hotoví se k odporu, ale já useknu další nářky.

„Když říkám k tématu, nemyslím tím, že tu budu soudcovat hádky a určovat, za kolik máte prodávat mazání na hemoroidy. Je jasné, že v Zyrawu se všichni neuživíte, ale není přece jen Zyraw. Pomoří…“

Viero varovně povytáhne obočí. „Pomoří má vlastní čaroděje, má drahá.“

„To vím.“

„Tak je tam neposílej.“

Zatnu zuby a slyším, jak se někdo vzadu tlumeně směje.

„Layelský postup, ukradni území a…“

„Dobrá, další možnost je, že začnete poctivě pracovat, vážení kolegové. Po sekretářích, majordomech a komorných bude možná větší poptávka.“

Je to pravda, co teď říkám, a v sále je najednou ticho. Právě proto, že je to pravda, která se špatně poslouchá. Nikdo o nás nestojí, když není válka nebo epidemie… a já na rozdíl od svého předchůdce epidemii nerozpoutám.

Když pak shromáždění ukončím, rozejdou se jako spráskaní psi.

* * *

„Ty, Moire, neměla bys do nich takhle moc šlapat.“ Viero se snaží být diplomatický, ale vidím na něm, že by mi to raději řekl víc od plic.

„Proč?“ zeptám se mile. „Jestli se nevzpamatují, pochcípají hlady, práce prostě není dost a ‚vypomáhat‘ jim taky nemůžeme věčně.“ Narážím na svůj nápad, který dnes považuju za dost pošetilý. Nabídla jsem kolegům, že jim „vypomůžeme do začátků“, samozřejmě z kasy Bratrstva, a účetní se na mě teď mračí. Donekonečna to nepůjde, to je jasné všem.

Vivi mi prohrábne vlasy na krku, ale není to spontánní gesto, spíš mi připadá, že neví, jak do toho.

„Podívej, lištičko, už dneska spousta našich řve, že hrabeš jen pro sebe.“

„Nesmysl.“

Můj dávný přítel spustí víčka a já si uvědomím, že zestárl, přibral a na tváři má najednou nějak víc kůže než dřív.

„Já vím, že je to nesmysl,“ řekne Viero unaveně, „ale oni ne. Pokladny vysychají a je třeba dát to někomu za vinu. Ty jsi vidět, do stromu na kopci vždycky bijí blesky, a navíc se ani nesnažíš jim to nějak osladit.“

„Mám si platit klaku?“ vyštěknu podrážděně.

„Ne, jen je neposílej do řiti tak bez obalu. Víš, že jsem tu, abych ti pomáhal, a tohle je dobrá rada, věř mi.“

Věřím, věřím, že je to dobrá rada, ale pro někoho jiného, než jsem já. Možná je to rada pro toho, kým jsem byla dřív.

„Já nějak nemůžu,“ usměju se omluvně a zdá se mi, že sebou Vivi škubnul.

„S Desmondem už je to lepší?“ odvede hovor jinam.

„Horší,“ ušklíbnu se, „a co bys čekal? Znovu jsem si začala s tebou, předevčírem přijel Reay a ty Desmondovy koroptve, z toho taky nejsem nadšená.“

„Vypadalo to, že spolu vydržíte,“ posteskne si. Evidentně z toho radost nemá.

„Jsme spolu,“ řeknu a ještě pořád je to pravda. Jsme spolu, přes všechno, co se teď mezi námi děje, ale poslední dobou se mi zdá, že naše bárka nabrala už hodně vody.

„Ještě jsme spolu,“ zopakuju sveřepě a Viero se na mě zkoumavě zadívá.

„Tak proč si bereš Reaye do postele tak, aby ho Desmond musel potkat?“ zeptá se a mně už je jasné, komu se Des vybrečel na rameni.

„Když má bejt někdo na univerzitě, nemůže se divit, že místo v posteli není v tu dobu volný,“ zkřivím rty.

„No, podle toho, co jsem slyšel, nebylo volný ani v noci.“

„On u tebe spal, co?“

„No…“

„Že nešel k žádné babě,“ rýpnu si zlomyslně a dodatečně se trochu zastydím.

„Nešel, Moire. Šel za mnou, ožral se u mě na hadry a brečel do polštáře. Co to s váma je?“

Obrátím k němu hlavu.

„Okolnosti se změnily. Šlo nám to dobře, dokud jsme nebyli vidět, teď…“

„Desmondovi vadí, že jsi představenou?“

„Desmondovi vadí to, čím jsem prošla, než jsem se představenou stala.“

Teď se, zdá se mi, stydí Viero. To, co jsem prožila, mi nikdo neodpáře, a pokud mi kurvení s Reayem pomáhá… Vlastně mi ani moc nepomáhá, pomyslím si.

„Snažím se přežít, Vivi,“ řeknu suše.

Mlčí a do očí se mi podívá teprve po chvíli.

„Nevěděl jsem, že je to tak zlé,“ přizná upřímně. „Ale už nejsi lištička, to je pravda.“

„Pro Reaye jo,“ uzavřu debatu. „Proto si ho beru do postele.“

Zvednu se, ale Viero mě chytí za ruku.

„Moire, nechoď ještě. Nějak se to všechno… posralo. Cítím vinu, slečinko,“ usměje se na mě a já slyším v jeho hlase falešný tón. Nejde mu to od srdce, ale komu dneska jo?

Potřesu hlavou. „Spláchlo nás to jako vlna. Mám tě ráda, Desmonda mám taky ráda, ale prostě už to nejde jako dřív. Pravda, nejsem lištička, zestárla jsem, jen mě mrzí, že i pro vás. Taky se mi to nelíbí, ale nic s tím nenadělám. Pojď, dáme si U perly čerstvý ryby a růžový víno,“ snažím se zvednout náladu jemu i sobě.

Dvorně mi nabídne rámě, ale já se nemůžu zbavit dojmu, že by teď nejraději byl někde jinde a zcela určitě s někým jiným.

* * *

Jdeme po ulici a já na sobě cítím oči. Nenamáhám se ohlédnout, vím, že někdo někde civí do koule či do zrcadla, možná jen ze zvyku. Sledují mě pořád a já Ignácia, i když mu nikdy neodpustím, začínám chápat. Čaroděje je těžké znát a mít je při tom rád.

Ozve se rachot. To se ze střechy domu, pod kterým procházíme, uvolnily břidlicové tašky a teď padají přímo na nás. Rozprsknu většinu z nich ve vzduchu a nechám prach a úlomky neškodně sklouznout k zemi. Vivi rozbil stěží jeden.

„Jsi rychlá,“ řekne.

„Udržují mě ve střehu.“

„Des o tomhle ví?“

Pokrčím rameny. Ví, neví… nedá se o tom nevědět, když se mnou žije, ale dá se to ignorovat.

„Řekněme, že se snaží nepřipouštět si to.“

„A Rabe, Rabe o tom ví?“

„Tak kurva, samozřejmě,“ vybuchnu. Rabe o tom ví, ale ještě se mi nepodařilo přimět ho, aby s tím něco dělal. „Počkej,“ říká, „až otevřou obranu,“ a tak čekám a vyhřívám se v ostrém svitu závisti, potlačované agrese a skrývaného nepřátelství. Na zásluhy je snadné zapomenout, zato drobné křivdy Bratrstvo opečovává se záviděníhodnou trpělivostí.

* * *

Když jsme v Zyrawu začínali, bylo to utěšené městečko, které udržovalo přístav a opilé námořníky v dostatečné vzdálenosti od univerzity a hospody tu byly čisté a blahobytné. Bratrstvo tu sídlí dva roky, za tu dobu se počet hospod zdvojnásobil a už nejsou čisté a blahobytné, ale přibylo zapadáků, kde se prodávají houby, dryáky i holky a zavírá se až k ránu. Pravidelně kvůli tomu jednám se starostou. Obchodu to svědčí, libuje si, ale ten veřejný pořádek. Říkám vždycky to samé. „Když půjde o někoho z našich, dejte mi vědět a já to vyřídím.“

Ani tohle mé popularitě dvakrát neprospělo, a to jsem zavedla pravidla, která by i v žoldáckém táboře byla pokládána za benevolentní. Ano, pár chlapů muselo zaplatit holkám, které s nimi chovaly, Xavera to stálo víc, znásilnit holčičku z dobré rodiny není jen tak, a zahladit křik už vůbec ne, něco padlo na úplatky pro kapitána stráže… Nebylo jim to po chuti, jenže donberské pořádky se jen tak nevrátí. Musíme se příliš snažit, být tiší a nenápadní a… možná byla chyba zvát Aivara, i když ten údiv a úděs stál za to. Jen Antje byla ráda, proti Aivarovi je pořád ještě kůzle.

* * *

Za čelem sídlí pochmurné myšlenky a Reay se mě snaží rozveselit. Zezadu. Kouše mě do krku a tlačí mi hlavu do polštářů.

„Roztáhni nohy,“ mručí mi do ucha a mě už potisící napadne, co by asi dělal, kdybych se s ním tenkrát v Kalleswaldu začala rvát. Copak je mezi přátelstvím a nenávistí na život a na smrt opravdu tak tenká hranice? Zmrzačil by mě? Zvednu hlavu.

„Zmrzačil bys mě, kdybych ti tenkrát v Kalleswaldu nedala dobrovolně?“ zeptám se a Reay to samozřejmě nepochopí.

„Zmrzačil?“ zachraptí. „Jasně že ne. Jen bych ti naplácal na zadek, pak bych ti ho nacpal úplně všude a potom…“

„Reayi, nechtěla jsem slyšet tvé sexuální fantazie. Myslela jsem to vážně.“

Jazykem mi kreslí na záda nějaký obrazec… „Vážně? Vždyť to nechceš vědět, kotě. Asi bychom ti neublížili, no, kromě… však víš. Nebyli jsme opilí. Pokračujem?“

„Já nevím…“ Ležím na břiše a nechce se mi nic, i touha se jen tak líně převaluje.

„Ale já jo,“ řekne Reay, posadí si mě na klín, chvíli mě houpe a fouká mi do vlasů, a když se mu zdá, že už svou účast projevil dostatečně, přitáhne mě k sobě a pustí se do práce… Možná že to není přesně to, co potřebuju, ale je to lepší než nic.

„Myslel jsem, jestli tu není náhodou volno,“ otevřu oči. U postele stojí Desmond a dívá se na nás, koutky stažené, „ale zase není. Změnilas profesi a teď se živíš jako žoldácká kurva?“

Chystám se vstát, ale Reay je rychlejší. Sklouzne z postele, stojí proti sobě, pohublý Desmond s páskou přes oko a nahý, šlachovitý Reay.

„Vypadni,“ sykne layelánec.

„Já tu na rozdíl od tebe bydlím.“ Desmond je opilý, unavený a připravený udělat nějakou pitomost. Reay se usmívá.

„Dobře, tak si pojď lehnout k nám.“

„Raději si připlatím a lehnu si k nějaké, co tam bude sama. Trojek mám po krk, zvlášť Moiřiných. Trojka s Vivim a trojka s mrtvým Laegem a trojka se živým Reayem, mimochodem, až umřeš, bojovníku, nezapomeň se Moire zmínit, taky ti určitě najde šikovnej flek, kde se budete moct scházet. Užij si to.“

Obrátí se ke dveřím a Reay ho pozoruje s vítězoslavným výrazem. Jako psi, pomyslím si. Vím, že bych měla něco dělat, vstát, okřiknout je, jednoho si vybrat… Neudělám nic, sedím na lůžku se zkříženýma nohama a čekám. Desmond nejspíš taky čeká, na omluvu, na to, že ho zavolám zpátky. Nemám sílu ani na to, nejraději bych si přetáhla peřinu přes hlavu a spala, spala v hluchém tichu noci.

„Odstěhuju se,“ řekne. „Zítra. Ne kvůli němu,“ pohodí hlavou k Reayovi, „ale kvůli tobě. Stala se z tebe…“ nestihne to doříct, protože ho Reay praští.

Nos křupne, Desmond trhne hlavou a kapky krve přistanou na bílé zdi.

„Nechte toho,“ konečně vstanu. Pak Desmond sekne po Reayovi zaklínadlem, zdi se otřesou, cítím vzrůstající zuřivost na kůži jako dotek ohně.

„Dost, kurva,“ zdi domu jsou magicky impregnované, ale stejně to není záruka, že když se do toho oba pustí, barák nespadne. „Dost.“

Na zemi Reay rutinně a systematicky bije Desmonda, teď už nehrozí, že zboří dům, ale přesto se je pokusím od sebe odtrhnout.

„Nech ho bejt.“

Reay mě odstrčí, spálím ho, a když se ke mně obrátí, vycením zuby.

„Tohle není bordel, i když si to nejspíš oba myslíte. Sbal se. Ty taky, Desi, nechci tu ani jednoho. Nikoho tu nechci. Jsem unavená, zítra mám práci, chci…“

Reay mě obejme.

„Liško, my přece tak nějak víme, co chceš. Ono se to utřepe.“

„Utřepe?“ vztekle se vyprostím. „Je to pořád horší.“

„Jo, horší,“ zamumlá Desmond a vyplivne krev. „Pro věci si pošlu.“

* * *

„Moire…“

Leknu se a probudím. Postel je prázdná, Des odešel a Reaye jsem vyhodila. Vyhořelá, tak si připadám a ráno musím vstát, čelit zvědavým pohledům, šeptaným drbům a mizérii, která je všude kolem. Možná by bylo lepší nebudit se vůbec. „Moire,“ volá někdo kdesi daleko a já už vím, že to není sen, jen další problém.

„Grainne?“ Vzpomenu si na hubené děvče s copy, tak jsem ji viděla poprvé. Od té doby se Grainne změnila, ale mně nejde ten obraz z hlavy. „Co se děje? Malér?“

„Jen jsem na tebe… myslela.“

Lže. Slyším v jejím hlase úzkost a vím, že i v Ostwegenu je zle.

„Nezkoušej to na mě, maličká. Mám ti nějak pomoct?“

„Vždycky to poznáš.“ Mám Grainne ráda, i když už prošla druidskými zkouškami, pořád v ní zbylo hodně z dítěte.

„Poznám. Tak povídej…“

Mlčí.

„Neděje se nic zvláštního?“ začnu s výslechem.

„Možná… u dvora už nejsme vítaní, ale to není novinka. Nové je, že mám strach.“

Pomyslím na všechny magické zámky, kterými je teď zavřený můj dům, pomyslím na věčný střeh, který mi přešel do krve, a strach mi připadne jako hodně abstraktní pojem.

„Zvykneš si,“ utěším Grainne.

„Já nevím, po válce už nic není jako dřív.“

„To není nikdy.“

Zaváhá.

„Tak to vyklop.“ Je mi líp, když řeším její problémy a nemusím myslet na ty své.

„Mohou vykácet háje?“

„Co? Háje? To je nesmysl.“ Už ve chvíli, kdy to říkám, vím, že to nesmysl není. Zabíjejí se nemluvňata, proč by nebylo možné vykácet háj? Všechno je možné v tomhle světě. Všechno.

Grainne jsem neutěšila, a tak raději změní téma. „Jak je v Zyrawu? Co Desmond?“

„Znáš ho…“ Jako dítě byla Grainne do Dese zamilovaná, přešlo ji to sice, ale jistá slabost zůstala. Nechce se mi vyprávět jí, že jsme spolu na nože, ale možná že to tuší.

„Hádáte se?“ zdráhá se zeptat, ale neodkáže si otázku odpustit.

„Hádáme,“ připustím.

„S Laegem jste se nehádali.“

„S Laegem jsem nežila, Grainne. Tohle by taky těžko snášel, i já sama to těžko snáším.“

„Ale máte se přece rádi,“ dožaduje se ujištění jako dítě, které má strach, že se rodiče rozejdou. Rozpadlo se jí už příliš mnoho rodin, a tak lpí i na tom málu, co ještě zbylo.

„Ale jo, máme se rádi,“ odpovím a myslím, že ani moc nelžu. Máme se rádi a v tom je ta potíž. Mnohem snadnější by byl chlad a konec a pak už jen nekomplikované vztahy s chlapy, co ráno odejdou. Kousnu se do rtu. Desmond je partner, komplic, léta to spolu táhneme, zatímco Reay… Reay je layelský, záruka, že když zas bude nepřítel před branami, budu mít k ruce pár ostrých chlápků, ne jen zhroucené mudrlanty. Nakonec jsem přece jen dostala moc do těla, přiznám si a pak se ozve Grainne.

„Ale Des by za tebe přece taky bojoval,“ připomene mi nesměle. Sledovala mé myšlenky a myslím, že teď je jí hůř, než když mě vyhledala.

„Jistě že bojoval,“ připustím, „jenže, má milá, Desmond se věnuje mancii a layelánci válce. Je to…“

„Nespravedlivý,“ vybuchne druidka.

„Jo, nespravedlivý,“ usměju se a trochu se mi uleví, „jenže bez Layely bychom byli všichni namydlení. To je život, Grainne.“

„To opravdu potřebujeme žoldáky?“ zeptá se smutně.

Mlčím, co na to říct? Dlaní se dotknu chladného polštáře. Ano, potřebujeme i žoldáky.

* * *

Když se rozloučím s Grainne, pokusím se usnout. Postel je prázdná, dokud do peřin neskočí Rváčka. Přitáhnu fenu k sobě, zabořím tvář do její srsti a uklidněná jejím oddechováním přece jen usnu. Sny mám zmatené, vidím v nich Desmonda i Viera, Laeg mi nabízí jahody a nakonec se potopím do řeky rudé krví. Vzbudí mě Uma.

„Křičela jsi,“ řekne a postaví na stolek u postele sklenici mléka. „Jo, a byl tu nějakej vometák.“

„Máš jít k té babě,“ informuje mě hospodyně, když se s nechutí oblékám. „Jsi hubená,“ rýpne si.

„Štíhlá.“

„Hubená, vyskákaná… Porvali se?“

„V noci. No, vlastně jo. Umo, nemoř mě ještě ty.“

„Nevypadá to dobře, když se ti tu chlapi rvou. Lidi si pak řeknou…“

Přimhouřím oči, jak mě hlava ostře zabolí.

„Vím, co si řeknou. Ať se jdou bodnout. Ke komu že mám jít?“

„No, k tý… Glorii Anně Zyrawský, nebo jak se jmenuje.“

Ošiju se. Ometák byl posel wasaheimské královny a mě čeká další nepříjemné jednání. Glorie si z nás dělá kasičku, věčně se dožaduje peněz „za ochranu“ a zvyšuje nájem za polorozpadlou kolej.

„Čubka,“ ulevím si.

Uma zvážní. „Na zápraží byla zase krev.“

„Kočka?“ zkusím to.

„Krev… kaluž krve.“

„Zkoušejí zámky,“ procedím mezi zuby. „Umo, vždyť víš, že tu žijeme za clonou. Spousta lidí mě nemusí, a tak prostě zkoušejí různé způsoby…“

„Je to každej den a Desmond nepřišel domů.“

„Spí jinde,“ odseknu.

„A ten layelskej je taky pryč.“

„Jistě, vyhodila jsem i Reaye.“

„Jsem klidnější, když je v domě chlap.“

„Dokážu to samé co Reay a o hodně víc než Des, pokud jde o tohle…,“ urazím se.

„Ty jsi taky klidnější, když je v domě chlap,“ setře mě Uma. „Nelíbí se mi, když se to tu moc střídá, přijdeš do řečí.“

Zavrtím zoufale hlavou, popadnu z věšáku plášť a zamířím do maštale. Onyx znuděně okusuje stání a podomek, který je vděčný, že na chvíli zmizel Umě z dohledu, se zvedne, aby mi ji osedlal. Poplácám Desmondova valacha.

„Nevzal si ho?“

Kluk se šklebí, vyvede mi klisnu před vrata a přidrží ji, než se vytáhnu do sedla. Říkali mi, že bych měla jezdit v lehkém kočáře, vypadalo by to líp, ale takoví jako já nikdy nejezdí v kočáře, pokud nejsou na umření. Promluvím si s Rabem, umiňuju si, když Onyx kluše stromořadím k zyrawskému zámku. Hned jak to tu vyřídím.

* * *

Okna sálku jsou dokořán, ale muže, kteří v něm sedí, i tak trápí vedro.

„Platí tedy naše dohoda?“ zeptá se ten, který je zjevně na návštěvě. „Tu pozornost si samozřejmě můžeš nechat, a tratit na tom nebudeš, pane. Stačí poslat tam dřevorubce a pak si připravit měšec. Jeho Veličenstvo Evald nemá druidy zrovna v lásce, pokud vím. Bude rád.“

Hostitel si zamne nos. „Evald není špatný král, ale je přísný, není dobré si s ním zahrávat.“

„A jsou snad druidi dobří sousedé? Nemůžete ani vstrčit nos mezi stromy, ani sebrat soušku. Nebude vám bez nich lépe?“

Šlechtic kývne.

„Když o tom tak mluvíš, pane… byls i za Kosakowským? Ten je zrovna nemiluje.“

Návštěvník se ukloní. „Zajdu za ním. Když se hlasy spojí, jsou lépe slyšet.“

2. KAPITOLA

Nechápu, proč jsem neposlala Viera. Každý tu chce svůj lot masa, budu si muset promluvit s Rudyardem, který hlídá účty. Úplatky, dárky, kolky a pečetě, ve Wasaheimu peníze tečou proudem, to není Ostwegen, kde se hrnuly do naší kasy. Blbá doba na to být představenou, pomyslím si a ostře pohlédnu na Glorii. Sebejistě se usmívá a mluví… ponejvíc o ochraně.

„Ochranu poskytujeme ovšem i my vám, paní Glorie,“ přeruším ji, čímž ji vyvedu z konceptu. Je zvyklá na Vierovo lichotnické přemlouvání, můj přístup ji věru nenadchnul.

„Myslím, že zatím nebylo třeba…,“ začne odměřeně.

„Když třeba je, je pozdě začít shánět čaroděje, Veličenstvo. Většinou už dělají pro konkurenci. Hranice jsou neklidné,“ připomenu jí a potřesu hlavou. Vlasy kolem mě zavíří, jsou jasně rudé. Upřímně, tohle je jedna z mála extravagancí, které jsem si v poslední době dovolila. Vlasy nosím zhuštěné, dlouhé, a k přirozené barvě mají taky daleko. Mé pověsti to uškodit nemůže, zkazky, že líhám s celou Layelou (ideálně se všemi najednou), máloco překoná. Usměju se na Glorii.

„Panem Vierem jsem byla informována, že…“

Usměju se ještě srdečněji. „Doménou pana Viera je diplomacie, ne boj. Preferuje mírová řešení, je otázka, jestli Evald z Ostwegenu a Griobald z Posenska sdílejí jeho názor. ‚Kdo chce mír, chystá válku,‘ to je rozumné přísloví, věř mi, paní.“

Gloriin komoří si odkašle a ona sama polkne. Byla jsem působivá, teď jde jen o to, jestli si to přebrali tak, jak potřebuju. Pokud dostali strach, je to správné, je ovšem také možné, že dostali jen vztek, a to by situaci zkomplikovalo.

„Kdyby nás Ostwegen napadl…,“ zdá se, že Glorie trochu zpanikařila.

„Evald má svých starostí dost, ale proč mu odkrývat slabá místa?“ řeknu konejšivě. „On Bratrstvo zná a ví, že v případě nutnosti bychom byli platnější než tvá armáda, bez urážky.“

Urážet jsem rozhodně nemínila, už jen to, že jsem nazvala její operetní gardu armádou, bylo ode mne laskavé, ale královna je dotčená.

„Wasaheim se vždycky ubránil,“ vyštěkne.

„Ano?“ povytáhnu obočí. Pravda je taková, že při posledním posenském útoku přišel Wasaheim o pět ostrovů a Glorie ovdověla, navíc musela do Posenska provdat dceru. Slavné vítězství to tedy nebylo, a vím to já i ona.

„Takže?“

Podívá se na mě nechápavě. „Co?“

„Takže bych zvýšení nájmu za kolej odložila minimálně do doby, než bude opravená. Nebo ji opravíme my, a v tom případě bychom jednali o odprodeji nebo snížení nájmu, přirozeně. Paní Glorie, musíš uznat, že Zyraw ožil, co jsme tady, a také nabyl na jisté… výjimečnosti. Prospíváme si vzájemně, Veličenstvo, a navíc, pokud mám mluvit upřímně, Zyraw je malý, práce tu zdaleka není tolik a naše pokladna není bezedná.“

Glorie Anna semkne rty a stiskne područky křesla.

„Co tedy navrhuješ, paní Moire?“

Pohodlně se opřu v křesle. Teď už se domluvíme.

* * *

Domů se dostanu až k večeru, poplácám Rváčku, houknu na Umu do kuchyně a ze všeho nejvíc se těším, jak si zuju boty. Potom zaslechnu zvuk, který by se tu teď ozývat neměl, ženské zasténání, pak další… zatnu zuby a udělám zbývající dva kroky k ložnici. Je mladá a není z Bratrstva. Desmond se po mně ohlédne přes rameno a mě popadne vztek, ne proto, že to dělá s jinou, ale proto, že takovou holčičku používá jako nástroj, jako nástroj, který rozhodně není v bezpečí.

„Oblékni se a jdi domů, dítě,“ řeknu hlasem o oktávu nižším než obvykle, „a ty, Desmonde, se taky obleč a táhni z domu. Děti v mé posteli klátit nebudeš.“

Polkne, nejspíš mu právě došlo, že neví, jak moc mi Layela přešla do krve. Ušklíbnu se.

„Nezabiju ji, neboj. Tuhle ne.“

Děvče se nadechne, snad chce něco říct, ale stačí si všimnout výrazu v mé tváři. Pak už to jde rychle, vyskočí z postele, popadne šaty a vyrazí z pokoje, jako by ji podpálili.

„Ty tak rychle nemusíš,“ zabodnu Desmondovi ukazovák do krční jamky, „budeš se muset ještě sbalit.“

Dýchá, jako by zvládal záchvat paniky.

„Měl jsem za to, že je to i můj dům.“

Zavrtím hlavou. „Není, stejně jako nejsou tvoje kaluže krve, co na mě každé ráno čekají. Sbal se a běž,“ dodám unaveně.

„Když se tu válí Reay, je to v pořádku?“ přemáhá se, aby nekřičel.

„Reay je našinec, žoldák, který se pobaví s kolegyní a pak zas vypadne. A je dospělý, neztratí hlavu. Takže… věci z laboratoria ti pošlu, až se někde usadíš.“

„Moire…“

Zatnu zuby. Nejde to, uvědomuju si, už to nejde. Byly doby, kdy bychom se z takovýchto věcí vylízali v posteli, dnes nám chybí vůle i chuť. Když je zranění příliš, nemá tělo sílu zahojit je a já mám teď pocit, že mé rány se nezahojí nikdy.

„Vypadni,“ řeknu tiše a zavřu za sebou dveře.

„Rabe.“ Můj Smysl hledá přítele zběsile a zmateně jako zjančený pes.

„Tady jsem,“ obejme mě někdo zezadu kolem pasu.

„Rabe,“ je ještě vyzáblejší než naposled, ale šklebí se docela vesele. Padnu mu kolem krku.

„Co se stalo, děvenko?“ přitiskne mě k sobě a já mám pocit, že je to poslední tvor na světě, který se mě ani nebojí, ani ke mně nechová zášť. Zabořím nos do jeho košile.

„Desmond si sem přitáhl ženskou,“ zavrčím a Rabe se rozesměje.

„Ženskou,“ chechtá se, „ženskou… a to říká holka, co se u ní v posteli vystřídala půlka Layely. Lišče, znáš chlapy, každej si rád zapytlačí. Ty konečně taky…“

Zavrtím hlavou. „Já nemám problém s tím, že píchal s jinou, já… prostě nebyla od nás, byla to nějaká holčina, co sem chodí na přednášky. Rabe, mohla jsem ji zabít. Neměla s tím nic, a já…“

Pochopí, hřbetem ruky rozetne vzduch a strčí mě do průrvy.

„Zašermujem, popijeme,“ slyším jeho hlas ve svištícím bezčasí. Pak vypadnu z portálu uprostřed prostorného pokoje, páchnoucího tabákem.

„Desmond není děvkař, děvenko,“ Rabe s úlevou padne do křesla a nohy si opře o bytelný dubový stůl, „Desmond je střevo. Cos mu řekla?“

„Vyhodila jsem ho.“

Starý čaroděj pokývá hlavou. „To nechtěl, Moire.“

„Je mi to jedno.“

„Jako křemen,“ nakrčí nos. „Jsi jako křemen. Řeknu Reayovi, aby rozestlal, ten to skousne.“

„Rabe, mám Reaye docela ráda, ale dneska na něj nemám náladu. Všechno se sere…“ Kousnu se do rtu. „Ty, spraví se to někdy?“

„Co, kočičko?“

„Válka, zabíjení, jebačky… zahojí se to? Nemůžu žít pořád s nožem pod polštářem. Des…“

„Des je idiot,“ zavrčí Rabe. „Ne, už nikdy nebudeš jako dřív, proto jsem tě vzal do Layely. Nespraví se to tak, jak si myslíš, jen ty si zvykneš, a nejspíš si zvykne i on. Záleží mu na tobě, nakonec to polkne.“

„Já to nepolknu,“ uhodím dlaní ruky do stolu.

„Ale polkneš.“ Z truhly vytáhne tmavozelenou láhev, zpola plnou. „Polkneš, a tímhle to zapiješ. Můj recept, pomáhá to.“

Přijmu od něj lahev a zhluboka se napiju husté, smaragdově zelené tekutiny. Pálí v krku, ale tipuju, že zapomnění přináší spolehlivě. Napiju se ještě jednou.

„Opatrně s tím,“ varuje mě Rabe, ale přichází trochu pozdě. V hlavě mi začíná příjemně hučet a svět se vzdaluje.

„Když budu zvracet, podržíš mi vlasy?“ artikuluju nezřetelně.

„Jasně,“ povzdychne si a láhev mi zase sebere. „A nech mi tam taky něco.“

Moc jsem mu tam nejspíš nenechala, protože se v noci probudím nahá v Rabeho posteli. Po pravdě, probudím se, protože mi bere peřinu.

„Co děláš?“ pokusím se zachránit aspoň kousek tepla.

„Nelep se tak na mě, lišče, myslíš, že jsem ze dřeva?“ hudrá Rabe, takže se odtáhnu.

Čaroděj zřejmě zalituje. „Ale no tak, nemusíš zas ležet na pelesti.“

Přitáhne mě zpátky pod peřinu a já se k němu celkem vděčně, leč neeroticky přitulím. V krku cítím zvratky a hlava mě bolí, ale i kocovina někdy může být útěšlivá.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA