Adam Andres

HRÚTVANG

Ukážka z elektronickej knihy

Adam Andres

HRÚTVANG

Copyright © Adam Andres, 1996 a 2008

Cover © Jiří Husák & Lukáš Tuma, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2008

ISBN 978-80-87027-92-9

OBSAH

Prolog

Legenda o dracích

Mesolog

Legenda o lidech

Epilog

Dodatky

Prolog

Byly doby, kdy Bohové země Éllad ještě pobývali častěji v krajinách smrtelníků, než ve svých palácích kdesi na severu, a kdy jejich přítomnost mezi lidmi byla příčinou mnoha podivných věcí, o nichž se vyprávějí báje, pověsti a legendy. Ty doby jsou tak vzdálené, mlhavé a neurčité, že zůstávají v myslích lidí jako nejasné a vábivé vzpomínky na sny, které se letmo dotýkají čel spáčů ve chvíli, kdy jejich duše překračují tu těžko postřehnutelnou, třpytivou hranici mezi spánkem a bděním.

V těch dobách často i božský Varandur konal své dílo na zemi, buďto v srdci hory Rá nebo u jezera, kterému se dnes říká Varandurovo, neboť v jeho vodách kalil Varandur čepele, jimž dal tvar na kovadlině postavené na jezerním břehu. Jezero nevelké, leč s hlubokými a chladnými zelenými vodami, leží blízko Hvozdu lesních mužíků v krajině, jíž se později, když Ytia rozdělila zemi Éllad svým dětem a tak vzniklo devět starobylých Elladských knížectví a knížecích rodů, říkalo Ottwara.

Stalo se, že Getenek přišel o svůj meč v jednom z nesčetných soubojů s Orlygem. Čepel se zlomila a Getenek požádal Varandura, aby mu vykoval meč nový, lepší. Varandur vzal nejlepší železo, které kdy vyrval z útrob země, odebral se do své kovárny na břehu jezera a začal pracovat.

Už zbývalo jen málo, aby byl meč hotov, když Varandurovi zhasl oheň ve výhni. Sedmkrát jej znovu rozkřesal, sedmkrát mu jej vítr a déšť uhasil. Varandur už měl brzy odevzdat meč Getenekovi, a stále jej nemohl dokončit.

Tehdy se stalo, že letěl kolem drak. Když viděl, v jakých nesnázích Varandur je, snesl se na břeh jezera a nabídl nešťastnému Bohu svou pomoc. Jeho plamenný dech nahradil žár výhně a Varandur mohl svou práci odevzdat včas.

Bylo to skvostné dílo. Jílec meče měl podobu těla a šíje letícího draka, roztažená křídla byla příčkou chránící bojovníkovu ruku, dračí ocas se vlnil dobrou píď po čepeli meče. Dračí hlava, v níž byly místo očí zasazeny třpytivé rudé kameny a jež třetí kámen stejné barvy a nevídané velikosti svírala v rozevřených čelistech, tvořila hlavici jílce vyvažující váhu čepele. Žádný ze smrtelníků ani Bohů nenosil dosud u pasu nádhernější zbraň.

Jenže Getenekovi se meč nelíbil. Zaplatil za něj sice sjednanou cenu, ale požádal Varandura, aby mu vykoval jiný. A tak Varandur první meč, který pojmenoval Hrútvang, věnoval z vděčnosti drakovi, který mu pomohl, a odměnil ho za to ještě něčím: daroval mu lidskou duši a jméno Ela-Sidrah, Pán draků.

Od té doby mají draci své vládce.

Páni draků se žení s lidskými dívkami a jejich dcery se vdávají za lidské muže, neboť, i když se Pán draků může změnit v draka, jeho duše zůstává stále více lidská než dračí. Děti Pánů draků mají stejnou schopnost jako oni brát na sebe dračí podobu. Jen jedno z nich se však může po smrti Pána draků stát jeho nástupcem, a to je ten z potomků, kterému patří poslední myšlenka umírajícího Pána draků. Většinou to bývá nestarší syn, není to však pravidlem. Potomci ostatních dětí, těch, které se Pány draků nestaly, už schopnost měnit se v draky nemají. Jsou to obyčejní lidé a odcházejí - mnohdy i se svými rodiči - z paláce Pána draků na zem a žijí tady.

Meč Hrútvang, protože je kován dračím dechem, je drakům smrtelně nebezpečný. Zatímco obyčejná zbraň může draka sice vážně zranit, ale zabít jen málokdy, Hrútvang draka zbaví života jediným škrábnutím. Proto meč vždy nosí po boku Pán draků a jen málokdy jej odkládá, aby byli jeho draci v bezpečí. A tak tomu bylo po mnoho lidských i dračích pokolení až do doby, kdy se naplnily dny jednoho z Pánů draků, jenž slul jménem Askadrin.

Legenda o dracích

Askadrin se stal Pánem draků po smrti své matky Tanaquil, která byla jediným dítětem svých rodičů, a tak se jako jedna z mála dračích dcer stala Paní draků. Žila velmi dlouho a hluboce se zapsala do srdcí svých poddaných. Askadrin po ní pojmenoval i svou dceru, kterou mu porodila jeho žena, paní Syrgerin.

Kromě malé Tanaquil přivedla paní Syrgerin na svět ještě tři syny, prvorozeného Otkera, po něm Ortvina, ti oba byli starší než jejich sestra, a o hodně mladšího Ora. Páni draků obvykle nemívají tolik potomků, ale paní Syrgerin, Askadrinova choť, byla velice plodná žena a navíc mezi oběma manželi panovala vroucí náklonnost, jejímž důkazem byly právě čtyři děti. Paní Syrgerin pocházela ze severních končin země Ellad, odkudsi z povodí Yvolragu, a byla dcerou rytíře, jehož potomci byli mezi prvními, kdož se později přidali ke králi Anovi, aby ho podpořili při šíření vlivu Sutriwaxů v zemi Ellad. Nepocházela tedy z nijak nízko postavené rodiny a také se podle toho chovala. Své děti učila vybraným způsobům a vzdělávala je ve všech vědách a uměních, které sama ovládala. A protože draci jsou od přírody zvídaví a dychtiví po vzdělání, setkávala se její snaha s pochopením a Askadrin ji v tom jen podporoval. Z jejich tří synů rostli moudří, schopní a krásní muži. I Tanaquil byla svým rodičům pro radost.

Zdálo by se, že v paláci Pána draků vládne jen pohoda a spokojenost.

Byl tu však ještě Askadrinův bratr Gunnlaug.

Gunnlaug si na světě nepřál nic víc, než stát se Pánem draků. Byl by obětoval cokoliv, aby jím byl on, a když umíral jeho a Askadrinův otec, modlil se z hloubi duše, aby získal jeho místo.

Ale Pánem draků se stal Askadrin.

A jako by na tom nebylo dost, zplodil čtyři děti.

Kdyby Askadrin zemřel bezdětný, stal by se Pánem draků Gunnlaug. Ale takhle se jeho naděje roztříštila o Askadrinovu plodnost jako křišťálový pohár o skalní útes.

Gunnlaug nebyl z těch, kteří se vzdávají. Ostatně draci se nikdy nevzdávají. Jejich srdce je velké, a ať je naplní nenávist či láska, zloba, smutek nebo přátelství, dokáže dát drakům neuvěřitelnou sílu a vytrvalost. Rozhněvaný drak je nebezpečný. Stejně tak drak smutný a raněný. Nebezpečný je i drak zahořklý a bezcitný, a právě takovým se stal Gunnlaug.

Odešel z Paláce svého bratra a uchýlil se neznámo kam.

Askadrin toho příliš nelitoval, protože soužití s bratrem pod jednou střechou bylo čím dál tím nepříjemnější, a dlužno podotknout, že ani paní Syrgerin ani děti po strýčkovi příliš netesknily.

Když bylo nejmladšímu Ořovi dvanáct let, paní Syrgerin zemřela. Rodila Askadrinovi páté dítě a to se jí stalo osudným. Porod nepřežila a holčička jí následovala za dva dny. Pro Askadrina to byla velká rána a nebýt tehdy devatenáctileté Tanaquil, která okamžitě převzala matčinu úlohu v domě a začala se o osiřelé bratry i o otce láskyplně starat, Palác draků by nejspíš začal chátrat a upadat, protože Askadrin ztratil zájem o vše, co se kolem něj dělo. Miloval svou choť příliš na to, aby tu dokázal žít bez ní. Několik měsíců po její smrti vyšel ze své ložnice, se slzami v očích se rozloučil se svými dětmi a proměniv se do své dračí podoby, zamířil na západ k moři, na nevelký ostrůvek na dohled od pobřeží, kam se uchylují umírající draci, kteří cítí, že jejich dny jsou sečteny, aby dokonali v klidu mezi svými předky.

Tanaquil plačíc dlouho doprovázela modrou třpytivou tečku pohledem, než se jí ztratila mezi mraky. Pak osušila slzy a odebrala se do hodovní síně, aby tu počkala, který z bratra jí přijde oznámit, že se stal Pánem draků. Bylo zvykem v tomto paláci, že nový Pán draků šel nejprve za matkou, aby jí poděkoval za život, který mu dala. Ale paní Syrgerin již zemřela, a tak to musela být Tanaquil, kdo nového Pána draků přivítá.

Slunce už se naklánělo k západu, když vstoupil Otker.

Došel mlčky až k sestře a sklonil před ní hlavu.

„Kdyby tu byla matka, poděkoval bych jí teď, že přivedla na svět nového Pána draků. Ale matka je mrtvá. A tak aspoň poděkuji tobě, že ses o nás místo ní starala.“

„Vždycky se o vás budu starat Otkere,“ odpověděla Tanaquil. „Jsem z nás sice jen drahá nejmladší, ale to, že jsem jediná žena v tomhle domě, klade na má bedra mnoho povinností. Kéž mi Bohové dopřejí, abych se jich zhostila se ctí. A tobě kéž dopřejí, abys byl stejně dobrý a moudrý jako otec.“ Stoupla si na špičky, protože všichni její bratři si byli nesmírně podobni i výškou, jež čítala dobrou píď přes sáh, a políbila Otkera na čelo.

„Zavolej Ortvina a Ora, půjdeme do svatyně uctít otce a nového Pána draků,“ usmála se a Otker jí úsměv rozpačitě vrátil. Ještě si na své nové postavení nestačil zvyknout. „Já zatím přinesu z otcova pokoje Hrútvang, abych ti ho mohla připnout. Ode dneška je to tvůj meč.“

Otker odběhl a Tanaquil došla do Askadrinovy ložnice. Věděla, kam otec Hrútvang ukládá, a tak šla najisto k nízké, bohatě kované truhle u nohou lůžka. Zabolelo jí u srdce, když viděla postel, na níž ještě před několika měsíci uléhali její rodiče, a která nyní osiřela tak jako ona a její bratři, ale statečně zahnala slzy z očí. Ona ted' už nesmí plakat, musí se starat o svoje bratříčky a pokusit se jim nahradit matku, protože nahradit otce těžko svede. Ale aspoň si na chviličku sedla na kraj lůžka a pohladila dlaní pečlivě urovnanou přikrývku. Pak otevřela truhlici.

Byla vyložena tmavomodrým sametem a v něm byl patrný otisk meče. Meč tam však nebyl. Tanaquil se zarazila.

Že by ho otec nedopatřením odnesl s sebou? Nedokázala se upamatovat, zda ho měl u pasu, když se s ním loučila. Prohledala pro jistotu celý pokoj, ale po Hrútvangu jako by se zem slehla. Seběhla rychle dolů do svatyně, kde už na ni netrpělivě čekali bratři.

Skutečně si byli neuvěřitelně podobni. Tytéž rysy, tytéž pohyby. Stejné postavy i barva vlasů. Jen Or, nejmladší, měl ještě tvář hladkou jako tvář dívky, zatímco jeho bratři se už honosili vousem.

Na oltáři, vytesaném z jemného načervenalého pískovce, už bylo přichystané svázané jehňátko, aby ho mohli obětovat na otcovu počest.

„Kde máš meč?“ zeptal se Otker, když vstoupila.

„Otec ho tu asi zapomněl nechat, když odlétal,“ řekla Tanaquil. „Byl zvyklý ho mít stále u sebe…“ hlas sejí zadrhl.

Ortvin ji objal kolem ramen.

„Neplač, sestřičko,“ konejšil ji. ,,Nám je taky smutno, ale musíme se s tím nějak vyrovnat. Slzami se to nespraví.“

„Pořád tomu nemohu uvěřit,“ vzdychla Tanaquil.

„Nikdy tomu neuvěříš,“ řekl tiše Ortvin, nejjemnější, nejhloubavější z dračích bratří. „Ale časem si na to zvykneš.“

„Kéž by,“ setřela si slzy Tanaquil.

„Věř mi,“ usmál se povzbudivě Ortvin, jako by už někdy něco takového prožil. Ale Tanaquil věděla, že neprožil. Že je jen o tolik moudřejší než sourozenci.

Proč se nestal Pánem draků on? pomyslila si. Protože Pánem draků se stane ten, komu náležela poslední myšlenka umírajícího Pána draků. A Askadrin ze všech svých dětí miloval nejvíc Otkera, protože byl dravý a divoký po něm. Ortvin byl po matce. Or byl něco mezi nimi. A po kom jsem já? povzdychla si pro sebe Tanaquil. Měla v sobě víc otcovy krve, než její bratři, protože ty by od lidí nikdo nerozeznal, pokud zrovna nebyli ve své dračí podobě. Ale Tanaquil, ačkoliv měla také tmavé vlasy jako oni a jako měla matka, podědila otcovy zářivé zlaté oči. Ta by se dole na zemi neztratila. A nejen barvou očí byla otci podobná.

„Provedeme obřad bez meče,“ navrhla, aby zaplašila smutné myšlenky, které se jí honily hlavou.

„Ono nám taky nic jiného nezbývá,“ řekl Otker. „Zítra ráno zaletím na ostrov a přinesu ho.“

Tanaquil tedy uchopila do pravice ostrou dýku se skvostně vykládanou rukojetí, která se v rodě Pánů draků dědila už od nepaměti stejně jako Hrútvang, a zručně prořízla jehněti hrdlo. Prýštící krví skropila Otkerovy skráně a plece, aby byl moudrým Pánem draků, a aby ho křídla bezpečně nosila oblohou. Pak Otker rozdělal na oltáři oheň a jehně obětoval otcově duši.

Ráno, sotva slunce pošimralo oblaka růžovými prstíky, se vydal Otker na cestu. Ani se se sourozenci neloučil, ostrov byl blizoučko, pro draka sotva hodinku pohodlného letu. Zamyšleně letěl nad nadýchanými a hebkými červánky a slunce, vycházející nad Dankradem, se snažilo dostihnout paprsky jeho zlaté šupinaté tělo.

Ačkoliv si byli bratři v lidské podobě podobni téměř jako blíženci, o jejich dračích vtěleních se to říct nedalo ani v nejmenším. Každý z nich měl přeci jen jiný vkus i povahu a to se na dračích tělech odrazilo. Dítě Pána draků, sotva pobere tolik rozumu, aby se dokázalo převtělit do dráčete, což bývá obvykle ve dvou či třech letech, si musí svou dračí podobu vybrat. A protože to dělá nevědomky, odrazí se v ní leckdy ta nejskrytější zákoutí jeho duše. A tak se Otker jako batole předvedl rodičům před více než dvaceti lety jako nemotorné dráčátko, které ještě neví, k čemu vůbec křídla má, celé zlaté jako čerstvě vyražený ridil, s pyšným purpurovým hřebenem na temeni hlavy a s pruhem šupin téže barvy podél celé páteře.

Askadrin se zaradoval, když ho viděl, protože bylo znát, že Otker bude výbojný a hrdý, jak se na Pána draků sluší a patří, zatímco dračí podoba jeho o šest let mladšího bratra Ortvina jej nijak nenadchla. Ortvin - drak byl bílý jako padlý sníh, jen břicho a spodní část hrdla i křídel přecházela do lehounkého blankytného nádechu. Dokonce měl i zahnutý orlí zobák, jako mívají ti nejmírumilovnější draci.

Ořova smaragdově zelená dračí podoba Askadrina poměrně uspokojovala, i když svoje naděje odjaktěživa vkládal do Otkera.

Otker to věděl a věděl i to, proč jako Pána draků vybral otec právě jeho.

Bylo to kvůli Gunnlaugovi, jejich strýci.

Askadrin se bál, že až zemře, strýc se bude snažit jeho dětem znepříjemnit život, jak to jen půjde. Proto teď Otker spěchal, aby přinesl Hrútvang rychle zpátky do paláce. Protože si dovedl dobře představit, co by se stalo, dostal-li by ho do rukou Gunnlaug.

Zanedlouho se červánky pod ním roztrhaly a odhalily mu úchvatný pohled na nedozírnou zeleň Hvozdu lesních mužíků. Z výšky vypadal Hvozd jako velikánský polštář hebkého lesního mechu a když Otker otočil hlavu, spatřil kdesi za sebou stříbrnou nitku Zelené řeky, prodírající se Hvozdem.

Na obzoru se třpytil modrošedý pruh moře.

Tam nesla Otkera jeho křídla. Přeletěl písčité pobřeží, po pravé straně minul skalnaté mysy s troskami města Severingy, odkud pocházela jeho prabába a bába jeho prabáby. Bylo zvykem Pánů draků brát si za ženy dívky z tohoto města, dokud se většina skalního ostrohu, na němž město stálo, nezřítila do moře po té, co do skály udeřil Getenekův meč při jednom z jeho nesčetných soubojů s bratrem Orlygem.

Pak se odraz Otkerova těla zlatě zaleskl na azurových vlnách moře a brzy na to se Otker dostal ke břehu nevelkého, leč členitého ostrova.

Na ostrově nerostlo mnoho stromů, většinou ho tvořila jen suchá půda a rozeklaná skaliska, která mezi sebou svírala větší i menší soutěsky a kotlinky a v jejichž stěnách bylo množství jeskyň velkých mnohdy i natolik, že v nich mohl ničím nerušen dokonat životem unavený drak.

Otker zakroužil nad ostrovem a bystrým zrakem pátral po otcově těle. Našel je poměrně brzy. Ohromný modrý drak ležel v jedné z nesčetných kotlin sevřených ze všech stran skalami, pohodlně stočený do klubíčka, hlavu přikrytou blanitým křídlem.

Otker se snesl na vrcholek jedné skály a utrápeně vzdychnul.

Kdyby se byl Askadrin před smrtí převtělil do lidské podoby, měl by to teď Otker jednodušší. Jenže takhle musí sebrat veškerý svůj um a udělat to sám, protože jinak se k meči nedostane.

Otker se proměnil v muže. Kotlina byla malá, že by se do ní v dračí podobě nedokázal snést, zpřerážel by si křídla o skály. Askadrin to musel udělat také tak, slézt dolů jako člověk, tam se znovu proměnit v draka a tak čekat na smrt. Askadrin byl šťastnější jako drak než jako člověk, miloval divoký let nad oblaky, rád se proháněl co nejvýše, snad až pod hvězdami. Otker se nedivil, že se chtěl se životem rozloučit v téhle podobě. Jen nemusel zapomenout nechat doma ten meč…

Opatrně se spouštěl po příkré skále do kotliny. Skála byla naštěstí dost členitá, takže se měl čeho zachytit, ale i tak si dlaně do krvavá rozedřel, než se dostal dolů.

Stál hned u otcova těla, které bylo tak veliké, že téměř beze zbytku zaplňovalo celý prostor. Otker si chvíli odpočinul, aby nabral sil, a pak vrátil otci jeho lidskou podobu. To byla věc, kterou uměl každý drak, protože přicházely v životě draka okamžiky, kdy bylo lepší být člověkem a kdy drak sám neměl sílu se proměnit. Třeba nemoc nebo zranění.

Lesklá modř dračích šupin se zachvěla a na zemi místo ještěra leželo Askadrinovo tělo.

Otker k němu s úctou poklekl a něžně jej obrátil na záda. Ve tváři se Askadrinovi zračil klid a spokojenost, snad i lehký úsměv hrál kolem bledých úst. Otker polkl slzy. Až do tohoto okamžiku se ve skrytu srdce bál pohledu do otcovy mrtvé tváře, ale teď byl šťasten, že mu to bylo dopřáno. Neboť Askadrinův výraz ho utvrdil v přesvědčení, že otec odcházel ze světa vyrovnaný a smířený a jeho duše našla ztracenou spokojenost v Getenekově království po boku paní Syrgerin. Otker ani na okamžik nepochyboval, že se jeho rodiče po smrti setkali.

Odtrhl zrak od otcovy tváře a odepnul mu opasek s mečem.

Chtěl se jím opásat, ale meč mu vypadl z ruky, protože mu tělem náhle projela krutá bolest způsobená šípem vystřeleným takovou silou, že mu pronikl skrz naskrz hrudí. Otker překvapeně hleděl na hrot se zpětnými háčky, který mu trčel z těla na pravé straně prsou.

V první chvíli se bolestí nedokázal ani nadechnout, jen si svíral ránu a lapal po dechu.

Pak muž, který střelu vypustil, škubl provazem, který byl k šípu připevněn. Otker to nečekal, zavyl bolestí a upadl na zem.

Nebyl schopen uvědomit si nebezpečí, které mu hrozí. Jeho smysly byly příliš zahlceny bolestí působenou šípem, za nějž jej muž přitahoval do jeskyně, v níž byl dosud ukryt. Otker byl jen pár kroků od ní, a tak se během okamžiku ocitl uvnitř. Sotva se překulil přes její práh, chopil se ho pár silných paží a mrštil jím k zadní stěně. Otker se s výkřikem zhroutil k zemi. Před očima se mu tmělo a v uších mu hučelo. Cítil chlad ve tváři, jak mu z ní mizela krev, a viděl, jak se k němu blíží muž s taseným mečem. Jeskyně byla úzká, takže sotva stačila jeho širokým ramenům, Otker by se vedle něj neprotáhl, i kdyby se snažil sebevíc a i kdyby na to měl sílu.

Pokusil se vyškrábat na nohy, a to už k němu muž došel tak blízko, že zraněný Pán draků mohl rozeznat v šeru jeskyně jeho rysy.

„Strýce…,“ zašeptal nevěřícně a Gunnlaug s úšklebkem vrazil čepel Hrútvangu do jeho prsou. Hrot meče zaskřípal na skále za Otkerovými zády.

Musíš mě pomstít, Ortvine, problesklo Otkerovi kalícím se vědomím a zhroutil se k zemi.

* * *

„Stal jsem se Pánem draků,“ řekl v té chvíli Ortvin své sestře a Tanaquil ztuhla jako solný sloup. Ruka, v níž držela jehlu, zůstala strnule ve vzduchu a nit, která od ní vedla k červené květině ve vyšívání, se zprvu neznatelně, ale čím dál tím zřetelněji chvěla.

„Cože?“ řekla za chvilku Tanaquil jasným, zřetelným hlasem.

„Stal jsem se Pánem draků,“ zopakoval Ortvin.

Tanaquil, která se už opanovala, odložila vyšívání.

„To by musel být Otker mrtev,“ pravila.

„Mám ho pomstít,“ řekl Ortvin. Pán draků vždycky zaslechne poslední myšlenku svého předchůdce, protože taje určena právě jemu.

„Někdo ho zabil?“ pobledla Tanaquil.

„Asi,“ sklonil hlavu Ortvin. Když jí zase zdvihl, jeho dřív mírné a laskavé modrozelené oči plály nenávistí. „Ten kdo to udělal, bude litovat, že kdy na Pána draků jen křivě pomyslel. Nejen on, ale i jeho žena, děti, rodiče, všichni příbuzní, obyvatelé města či vsi odkud pochází, kraje, kde se narodil. Pomstím Otkera a bude to strašné. Nikdo nesmí beztrestně zkřivit vlas na hlavě mého bratra. Tanaquil, ty buď doma s Orem. Neopouštěj palác za žádných okolností, dokud se nevrátím.“

„A když se nevrátíš?“

„Já se vrátím,“ pravil Ortvin studeným, pevným hlasem a Tanaquil bylo jasné, že se Ortvin opravdu vrátí.

Ortvin si rychle navlékl obyčejnou kroužkovou zbroj, opásal se dobrým jedenapůlručním mečem a přes rameno si hodil luk a toulec s šípy. Pak vyskočil z okna a jeho pád se změnil v ladný let v okamžiku, kdy na sebe vzal podobu bílého draka. Tanaquil ho sledovala pohledem a nemohla se zbavit dojmu, že i ta bělost, která na ni dřív působila tak konejšivě a mírně, teď připomíná krutou a nehostinnou ledovou pláň.

Ortvin letěl s větrem o závod. Tušil zhruba, jak dlouho může trvat, než se člověk dostane z Ostrova umírajících draků na loďce na břeh, a tak věděl, kolik má času. Držel se těsně pod oblaky, s nimiž jeho barva splývala, takže ze země ho lidské oko nerozeznalo. Když se ocitl u břehu moře, snesl se střemhlav k zemi tak rychle, že i kdyby se někdo právě díval tím směrem, spíš by si myslel, že se to někde blýská na časy, než že právě přistál drak.

Takové rychlé přistání ovšem s sebou přináší i nepříjemné pády, zvlášť, když na něj jeden má tak málo místa, jako měl Ortvin, a musí se změnit v člověka ještě dřív, než se dotkne země. Dopadl sice tvrději, než chtěl, ale nic si nezlámal ani nepodvrkl a to bylo hlavní.

Ortvin věděl, že široko daleko tady není žádné lidské sídlo od dob, kdy se Severinx zřítila do moře, a věděl také, že moře kolem mysu je nebezpečné, takže se kolem něj nedá plout. Kdo se chtěl na ostrov dostat, musel tudíž po souši až do míst, kde teď Ortvin přistál, a tady si sroubit vor, na kterém by k ostrovu doplul. A Ortvin v brzku našel místo, kde Otkerův pravděpodobný vrah kácel stromy na prám.

Po stopách kmenů vlečených na písčitý břeh došel Ortvin až k vodě. Poblíž místa, kde byl vor spuštěn na vodu, se pohodlně usadil do písku a čekal.

Ortvin věděl, proč se někdy lidé vydávají na tenhle ostrov. Zbroji z dračí kůže se totiž jen máloco vyrovná. Jenomže skoro nikdo neumí vydělat dračí kůži tak, aby na ní zůstaly šupiny, bez nichž je naprosto bezcenná, a tak je taková zbroj neuvěřitelně drahá. Zvlášť, když se o ní rozšiřují pověry, že chrání před ohněm, což samozřejmě pravda není, protože proti ohni je drak odolný jen zaživa, a že zbroj z dračí kůže je totéž co dračí zbroj, což je pochopitelně také lež, protože když drak prokousne kůži svému soukmenovci, není důvodu, proč by tak nemohl učinit, když jí má na sobě navlečenou nějaký hrdina.

A tak se občas na ostrov vydávají odvážlivci, aby stáhli kůži z mrtvého draka a do smrti se váleli v penězích. Někdo zřejmě viděl Askadrina nebo Otkera, jak tam letí, a vydal se mu v patách.

Ortvin na toho dobrodruha čekal. Cekal trpělivě hodinu, dvě, tři, půl dne. Když už se kotouč slunce začal koupat ve vlnách a měnit je roztavené zlato, objevil se u břehu prám s jedním mužem. Zapadající slunce mu svítilo do zad, a tak Ortvinovi trvalo drahnou dobu, než poznal jeho tvář.

Oči se mu přivřely nenávistí.

„Dlouho jsme se neviděli, pane strýce,“ křikl, když byl vor na doslech, a Gunnlaug sebou škubl, jako by ho někdo bodl dýkou. Ortvin byl ten poslední, koho na břehu čekal. Beze slova dovedl vor na mělčinu, zvolna vytasil meč, nechal plášť snést se na vor a neuspěchaným, sebevědomým krokem se dobrodil skomírajícími vlnami na břeh.

„Tys ukradl Hrútvang!“ vykřikl Ortvin, když spatřil záblesk rudých kamenů zasazených místo očí v hlavičce draka a v jeho pootevřené tlamě.

„Dá se to říct i takhle,“ usmál se Gunnlaug a přichystal se, aby na Ortvina zaútočil. Modré vlasy se mu v zapadajícím slunci leskly jako hladina hluboké tůně.

Ortvin znejistěl. Srdce ho hnalo do boje, ale rozum mu velel vyhnout se obloukem čepeli, jejíž jediný dotek by mu přinesl smrt.

„Bojíš se?“ poškleboval se Gunnlaug jeho váhání.

„Jistěže se bojím,“ odtušil Ortvin, „jako by se na mém místě bál každý rozumný člověk,“ a divoce na Gunnlauga zaútočil.

Gunnlaug se ráně vyhnul na poslední chvíli a prudce ťal po Ortvinovi. Ostří Hrútvangu zasyčelo těsně vedle Ortvinovy paže. Stačilo málo a už bych si nezalétal, pomyslel si Ortvin a pokusil se o další výpad, tentokrát úspěšně. Gunnlaugovi se z nehluboké rány na stehně vyřinula krev.

S tváří zkřivenou hněvem Gunnlaug o krok ustoupil, aby počkal, až první bolest odezní a mohl se zase pustit do boje. Ortvin toho využil ke krátkému odpočinku. Pro něj byl boj namáhavější než pro Gunnlauga, protože ten nemusel tak úzkostlivě dbát na to, aby jej sokovo ostří nezranilo, zatímco Ortvinovi se na čele perlil pot vyvolaný víc duševním vypětím než tělesnou námahou.

Ještě mnohokrát jej Gunnlaugův meč minul, než unavený Ortvin zaváhal a hrot Hrútvangu mu proťal zbroj na prsou. Uskočil tak včas, aby ostří neproniklo hlouběji a nedotklo se jeho těla, přesto však se mu údy rozechvěly leknutím. Jak málo stačilo, a jeho bratr se stal třetím Pánem draků v průběhu několika málo hodin.

Ortvin se změnil v draka doufaje, že i Gunnlaug na sebe vezme dračí podobu, protože bude-li drakem, nebude moci třímat meč. Ale Gunnlaug tvrdošíjně setrvával v lidské podobě a ať se Ortvin snažil sebevíc, ať útočil z kterékoliv strany, vždy narazil na napřažený Hrútvang, jenž ho donutil na poslední chvíli změnit směr letu.

Zuřivý bezmocí zmítal se bílý drak na obloze a v záři zapadajícího slunce vypadal jako ulitý z roztaveného železa. Znovu a znovu se pokoušel dostat Gunnlaugovi na kůži a pokaždé marně. Ze zoufalství na něj vychrlil oblak plamene, ač věděl, Gunnlaugovi jako drakovi ani v lidské podobě nemůže oheň uškodit. Když se rozptýlil kouř, jak hořel Gunnlaugovi oděv, stál Gunnlaug s pobaveným úsměvem tak, jako před tím, s Hrútvangem v rukou, nahý a očouzený, s loužičkami rozteklého stříbra na ramenou a ve vlasech, jak se na něm roztavil stříbrný řetěz, jenž mu visel kolem šíje, a čelenka ve tvaru stočeného hada požírajícího vlastní ocas.

„Vidím, že už jsi v koncích, Ortvine, když se uchyluješ k činům předem odsouzeným k nezdaru,“ vysmíval se Gunnlaug, a pak učinil něco, co Ortvin naprosto nečekal.

Zahvízdal na prsty, z lesa tryskem přiběhl nádherný silný černý oř, Gunnlaug se mrštně vyšvihl do sedla a stále ve střehu s napřaženou zbraní zmizel cvalem v lese.

Ortvin zklamaně zařval a hodnou chvíli kroužil nad zeleným kobercem Hvozdu, ale snést se k zemi a v lidské podobě vejít do hustého lesa, mezi jehož stromy už pronikla vábivá chapadla tmy a kde se skrývá Gunnlaug s Hrútvanem, se neodvážil.

Odletěl tedy na Ostrov umírajících draků, aby navršil mohylu nad tělem svého otce a zavražděného bratra. Pozdě v noci byl s prací hotov.

Aniž si dopřál odpočinku, unavený a nešťastný bílý drak se vznesl nad ostrov, několikrát nad ním zakroužil a tesklivě zařval na rozloučenou. Pak se rozletěl vstříc slunci, aby za Dankradem vyhledal paní Haduwig.

Měl pro to důvod.

Koniec ukážky