Taylor Jenkins Reid

Daisy Jones & The Six

Ukážka z elektronickej knihy

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Miletičova 23, 821 09 Bratislava 2

E-mail: info@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Kristína Němcová

Tlač TBB, a. s., Banská Bystrica

Z anglického originálu Daisy Jones The Six, ktorý vyšiel

vo vydavateľstve Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC, New York,

preložila Beata Horná.

Tento príbeh je fikcia. Mená, postavy, miesta a udalosti sú výplodom autorkinej

fantázie, alebo použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými

udalosťami, miestami alebo osobami, živými alebo mŕtvymi, je čisto náhodná.

Copyright © 2019 by Rabbit Reid, Inc.

All rights reserved

Translation © Beata Horná 2020

Cover Design © Barbara Baloghová 2020

Cover Photo © Shutterstock

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2020

ISBN 978-80-220-2262-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pre Bernarda a Sally Hanesovcov,

príbeh úprimnej lásky,

ak taká vôbec niekedy existovala.

POZNÁMKA AUTORKY

V tejto knihe som sa pokúsila pravdivo vykresliť cestu renomovanej rockovej kapely sedemdesiatych rokov Daisy Jones & The Six k sláve, ako aj odkryť udalosti, ktoré viedli k ich náhlemu a neslávne známemu rozchodu dňa 12. júla 1979 počas turné v Chicagu.

Posledných osem rokov som viedla množstvo osobných rozhovorov s členmi kapely, s ich rodinnými príslušníkmi, priateľmi a známymi osobnosťami zo sveta hudobného priemyslu, ktoré ich v tom čase obklopovali. Nasledujúci záznam ich rozprávania vznikol z týchto stretnutí, ako aj z príslušných e-mailov, korešpondencie a textov piesní (všetky texty piesní z albumu Aurora nájdete na konci knihy).

Hoci som pôvodne zamýšľala zvoliť komplexnejší prístup, postupne som zisťovala, že to nebude možné. Niektorých ľudí, s ktorými som chcela urobiť rozhovor, sa mi nepodarilo vypátrať, niektorí boli dostupní viac, iní menej, a niektorí už, žiaľ, nie sú medzi nami.

V tejto knihe majú členovia kapely prvú a jedinú príležitosť vyrozprávať svoj spoločný príbeh. Treba však zdôrazniť, že ich spomienky na niektoré udalosti, dôležité či menej dôležité, sa občas rozchádzajú.

Pravda je často niekde uprostred.

FANÚŠIČKA

DAISY JONESOVÁ

1965 - 1972

Daisy Jonesová sa narodila v roku 1951 a vyrastala v losangeleskom Hollywood Hills v Kalifornii. Je dcérou Franka Jonesa, známeho britského maliara, a Jeanne LeFevreovej, francúzskej modelky. Jej cesta za slávou sa začala koncom šesťdesiatych rokov na známej ulici Sunset Strip, keď bola ešte tínedžerka.

Elaine CHangová (autorka knihy Daisy Jonesová: Divoký kvet): Poviem vám, čo bolo na Daisy fascinujúce ešte predtým, ako sa stala fenoménom. Predstavte si dievča z bohatej rodiny, belošku, ktorá vyrastá v Los Angeles. Už ako dieťa je očarujúca. Má nádherné veľké modré oči - tmavé, kobaltovomodré. Jeden z mojich najobľúbenejších príbehov o nej je, že akási nemenovaná firma na výrobu kontaktných šošoviek dokonca vyvinula odtieň s názvom Daisina modrá. Vlasy má medenočervené, husté, vlnité a neuveriteľne objemné. Jej výrazné lícne kosti pôsobia, akoby boli napuchnuté. Má neskutočný hlas, ktorý však vôbec nekultivuje, na hodiny spevu kašle. Narodí sa do bohatstva, má prístup ku všetkému, na čo si len pomyslí. K dispozícii má všetko a všetkých - umelcov, drogy, kluby.

Lenže je sama. Nemá súrodencov a v Los Angeles nemá ani príbuzných. Má len rodičov, ktorí sú takí zahĺbení do vlastného sveta, že dcéra je im celkom ľahostajná. Nikdy sa však nezdráhajú vystavovať ju na obdiv priateľom z umeleckých kruhov. Preto má Daisy z detstva toľko portrétov a fotografií - umelci, ktorí prichádzali do ich domu, ňou boli priam očarení a chceli zvečniť jej krásu. Vraví sa, že Frank Jones svoju dcéru nikdy nenamaľoval. Bol príliš zaujatý svojimi nahými chlapčenskými modelmi, aby jej venoval pozornosť. A tak Daisy trávi detstvo väčšinou osamote.

Napriek tomu je veľmi spoločenské, komunikatívne dieťa - často chodí ku kaderníčke len preto, aby si mohla trochu poklebetiť, susedom venčí psov a raz sa dokonca pokúsi upiecť narodeninový koláč pre poštára. Skrátka, Daisy je dievča, ktoré zúfalo túži po spoločnosti. V jej živote však nie je nik, kto by sa skutočne zaujímal o to, kým je, už vonkoncom nie jej rodičia, čo ju skutočne zraňuje. A presne to je dôvod, prečo z nej vyrastie fenomén.

Milujeme zlomených, krásnych ľudí. A ťažko nájdete niekoho viditeľnejšie zraneného a klasicky krajšieho ako Daisy Jonesovú.

Nie je teda nijakým prekvapením, že jej cesta za slávou sa začína práve na Sunset Stripe. Na tom čarovnom, hriešnom mieste.

Daisy Jonesová (speváčka, kapela Daisy Jones & The Six): Na Sunset Strip som to mala z domu pešo na skok. Mala som štrnásť a už ma nebavilo posedávať doma so založenými rukami. Na návštevy barov a klubov som bola primladá, ale aj tak som tam chodila.

Pamätám si, že raz - bola som vtedy ešte fakt mladučká - som si od zvukára skupiny Byrds vypýtala cigaretu. Veľmi rýchlo som zistila, že keď nenosím podprsenku, ľudia si myslia, že som staršia. A občas som si okolo hlavy uviazala šatku, tak ako to robili tie kúl fanúšičky, ktoré postávali na chodníku s jointmi a fľaškami alkoholu. Chcela som medzi ne zapadnúť.

V ten večer som si pred nočným klubom Whisky a Go Go od toho zvukára vypýtala svoju prvú cigaretu v živote a predstierala som, že fajčím už celú večnosť. Potlačila som kašeľ a zo všetkých síl sa usilovala nenútene s ním flirtovať. Keď si na to teraz spomeniem, hanbím sa, ako neohrabane som musela pôsobiť.

Potom k nemu pristúpil akýsi chlapík a povedal mu: „Musíme ísť dnu a nastaviť tie reproduktory.“ Otočil sa ku mne a spýtal sa ma: „Ideš s nami?“ Tak som sa prvý raz dostala do klubu Whisky a Go Go.

Zostala som tam do tretej alebo štvrtej ráno. Nikdy predtým som také niečo neurobila. Zrazu som však mala pocit, že žijem. Bola som súčasťou niečoho. Nálada sa mi bleskovo zlepšila. Pila som a fajčila všetko, čo mi kto dal.

Keď som sa nakoniec dostala domov, opitá na mol som sa prepotácala cez vchodové dvere a padla do postele. Rodičia vôbec netušili, že som bola preč.

Ďalšiu noc som to zopakovala.

Nakoniec ma už poznali všetci vyhadzovači na Stripe a púšťali ma všade, kam som len chcela. Do Whisky a Go Go, do London Fog, do Riot House. A vôbec nikoho nezaujímalo, koľko mám rokov.

Greg McGuinnes (bývalý recepčný, hotel Continental Hyatt House): Netuším, ako dlho už Daisy chodila do Hyatt House, kým som si ju všimol. Ale na ten deň si celkom jasne spomínam. Práve som telefonoval, keď zrazu vošlo to šialene vysoké, šialene štíhle dievča s ofinou. A s najväčšími, najokrúhlejšími modrými očami, aké som v živote videl. Usmievala sa. Mala neuveriteľne široký úsmev. Držala za ruku akéhosi chlapíka. Už si nespomínam, kto to bol.

Dievčatá, ktoré sa vtedy motali po Stripe, boli mladé, ale usilovali sa vyzerať staršie. Daisy sa však na nič nehrala. Jednoducho bola sama sebou.

Potom som ju v hoteli vídal často. Stále sa smiala a bola celkom prirodzená, teda aspoň v časoch, keď som ju poznal. Pripomínala mi Bambiho, ako sa učí chodiť. Bola naozaj naivná a zraniteľná, ale už vtedy som vedel, že má niečo do seba.

A aby som pravdu povedal, trochu som sa o ňu bál. Na scéne bolo toľko mužov, ktorí mali... zálusk na mladé dievčatá. Vyše tridsaťročné rockové hviezdy bežne spávali s tínedžerkami. Nehovorím, že to bolo správne, ale bolo to tak. Koľko mala Lori Mattixová, keď chodila Jimmym Pageom? Štrnásť? A Sable Starrová s Iggym Popom? Dokonca o tom aj spieval. Chválil sa tým.

A po Daisy šli všetci - speváci, gitaristi, technici. Vždy som si o ňu robil starosti. Občas som na ňu aj trochu dohliadal. Mal som ju naozaj rád. Bola oveľa zaujímavejšia než čokoľvek, čo sa dialo okolo nej.

Daisy: Naučiť sa čo-to o sexe a láske bola pre mňa tvrdá škola. Dostala som lekcie o tom, že muži si vezmú, čo chcú, a vôbec nemajú pocit, že by vám niečo dlhovali. O tom, že od vás budú chcieť len jedno.

Možno boli dievčatá, ktoré muži nevyužívali - napríklad Cynthia Plaster Caster alebo členky skupiny GTO, neviem. Ale pre mňa zozačiatku nebolo ľahké pohybovať sa v takomto prostredí.

Panenstvo som stratila s niekým, kto... vlastne je to úplne jedno. Bol to bubeník a bol odo mňa starší. Stretli sme sa v hale hotela Riot House. Pozval ma k sebe do izby na kokaín a povedal mi, že som dievča jeho snov.

Priťahoval ma hlavne preto, lebo ja som priťahovala jeho. Lichotilo mi, že ma považuje za niečo mimoriadne. Zúfalo som túžila po pozornosti.

Kým som sa nazdala, ležali sme v posteli. Spýtal sa ma, či viem, čo robím. Prikývla som, hoci odpoveď znela nie. Lenže všetci básnili o voľnej láske a o tom, aký je sex super. Ak ste boli kúl, ak ste boli hipisák, sex ste milovali.

Celý čas som čumela do stropu a nevedela som sa dočkať, kým skončí. Vedela som, že by som sa mala hýbať, ale ležala som ako kus dreva, taká som bola vystrašená. Jediné, čo sa v izbe ozývalo, bol šuchot našich šiat o plachtu.

Netušila som, čo robím, ani prečo robím veci, ktoré robiť nechcem. Ale odvtedy som už absolvovala množstvo terapií. A keď vravím množstvo, myslím to doslovne. Teraz to už chápem. Chcela som byť s týmito slávnymi mužmi, lebo som nevedela, ako sa ináč cítiť dôležitá. A myslela som si, že keď chcem medzi nimi zostať, musím ich uspokojovať.

Keď konečne skončil, postavil sa. A ja som si stiahla šaty. Potom mi povedal, že sa pokojne môžem vrátiť dolu za priateľmi. Nemala som tam nijakých priateľov. Pochopila som však, že chce, aby som vypadla. Čo som aj urobila.

Viac sa ku mne nepriznal.

Simone Jacksonová: (speváčka, hviezda diskoték): Daisy som si všimla na parkete v nočnom klube Whisky a Go Go. Každý si ju musel všimnúť. Priťahovala všetky pohľady. Ak bol zvyšok sveta striebro, Daisy bola zlato.

Daisy: So Simone sme sa spriatelili. Stala sa mojou najlepšou priateľkou.

Simone: Daisy som brala všade so sebou. Bola mi ako sestra, ktorú som nikdy nemala.

Spomínam si... bolo to počas tej vzbury na Sunset Stripe. Všetci sme sa zišli pri klube Pandora's Box, aby sme protestovali proti zmene otváracích hodín. Stretli sme tam nejakých hercov, ktorí nás pozvali do Barney's Beanery na párty. Potom sme pokračovali v dome niektorého z nich. Daisy tam odpadla na terase a prebrala sa až niekedy popoludní. Nemala vtedy viac ako pätnásť, ja som mala asi devätnásť. Pomyslela som si: Naozaj na tom dievčati nikomu okrem mňa nezáleží?

A, mimochodom, všetci sme vtedy brali amfetamíny, dokonca aj mladučká Daisy. Ak ste chceli byť štíhli a fungovať celú noc, museli ste si dať niečo na povzbudenie. Hlavne benzedrín alebo bifetamín.

Daisy: Tabletky na chudnutie boli jednoduchá voľba. Vôbec som nad tým nepremýšľala. A spočiatku som necítila nijaký účinok. S kokaínom to bolo podobné. Ak bol niekde poruke, jednoducho som si dala. V tých časoch sa to nepovažovalo za závislosť. Bolo to iné ako dnes.

Simone: Môj producent mi kúpil dom v štvrti Laurel Canyon. Chcel sa so mnou vyspať. Odmietla som, ale aj tak mi ho kúpil. Prehovorila som Daisy, aby sa ku mne nasťahovala.

Šesť mesiacov sme sa delili o posteľ. Môžem teda zodpovedne vyhlásiť, že to dievča nikdy nespalo. Keď som o štvrtej ráno chcela zhasnúť a konečne spať, Daisy chcela nechať svetlo zažaté, aby mohla čítať.

Daisy: Dlhé roky som trpela nespavosťou, vlastne už od detstva. Zostávala som hore do jedenástej a tvrdila som, že nie som unavená. Rodičia na mňa museli kričať, aby som si konečne išla ľahnúť. Lenže zaspať som nevedela. Uprostred noci som vymýšľala, čo sa dá robiť potichu. Po dome sa povaľovali mamine romantické romány, tak som ich čítala. Kým sa rodičia o druhej noci dolu s priateľmi zabávali, sedela som pri zapnutej lampe v posteli a čítala som Doktora Živaga alebo Peytonov Hrádok.

Časom sa z toho stal zvyk. Čítala som všetko, čo som našla. Nebola som prieberčivá. Trilery, detektívky, sci-fi romány.

Približne vtedy, keď som sa nasťahovala k Simone, som jedného dňa našla v Beachwood Canyone pri ceste škatuľu s historickými životopismi. Zhltla som ich všetky takmer na posedenie.

Simone: A môžem vám povedať, že len kvôli nej som začala používať masku na spanie. smiech] Odvtedy ju nosím stále, lebo mi vraj sekne.

Daisy: Asi dva týždne potom, ako som sa nasťahovala k Simone, som si išla domov po nejaké veci.

Otec sa ma spýtal: „To ty si dnes ráno pokazila kávovar?“

„Ale, ocko, ja tu už dva týždne nebývam,“ odpovedala som.

Simone: Povedala som jej, že môže u mňa bývať len pod podmienkou, že bude chodiť do školy.

Daisy: Stredná škola bola pre mňa trochu problém, lebo ak chcel človek dostať áčko, musel robiť, čo sa od neho žiadalo. A väčšinou to boli poriadne blbosti. Pamätám si, že raz som mala napísať esej o tom, ako Kolumbus objavil Ameriku, no ja som napísala esej o tom, ako Kolumbus neobjavil Ameriku. Pretože ju neobjavil. Dostala som efko.

„Veď mám pravdu!“ ohradila som sa.

Učiteľka ma odbila slovami: „Ale nesplnila si zadanú úlohu.“

Simone: Daisy bola naozaj veľmi bystrá, len jej učitelia to nedokázali oceniť.

Daisy: Vraví sa o mne, že som neskončila strednú školu, ale to vôbec nie je pravda. Keď som kráčala po pódiu, aby som si prevzala diplom, Simone mi nadšene tlieskala. Bola na mňa taká hrdá. Aj ja som na seba začala byť hrdá. V ten večer som vybrala diplom z obalu, poskladala som ho a použila ako záložku do knihy Údolie bábik, ktorú som práve čítala.

Simone: Môj prvý album bol prepadák a hudobné vydavateľstvo ma pustilo k vode. Producent nás vyhodil z domu. Vzala som miesto čašníčky a presťahovala sa k sesternici do Leimert Parku. Daisy sa musela vrátiť k rodičom.

Daisy: Jednoducho som si zbalila veci a vrátila sa k rodičom. Keď som vošla do domu, mama s cigaretou v ruke telefonovala.

„Čau, som späť,“ oznámila som jej.

„Fajn, máme nový gauč,“ prehodila a ďalej hovorila do telefónu.

Simone: Daisy zdedila krásu po matke. Jeanne bola nádherná. Niekoľkokrát som sa s ňou stretla. Veľké oči, plné pery. Pôsobila veľmi zmyselne. Ľudia Daisy často vraveli, že sa na ňu veľmi podobá. Hoci to bola pravda, radšej som jej to nikdy nepripomínala.

Myslím, že raz som len tak podotkla: „Tvoja mama je fakt nádherná.“

„Áno, je nádherná, ale to je všetko,“ skonštatovala sucho.

Daisy: Keď nás vykopli z toho domu v Laurel Caynone, prvý raz som si uvedomila, že sa nemôžem len tak potĺkať a bývať u cudzích ľudí. Mala som vtedy asi sedemnásť rokov a prvý raz som sa zamyslela nad zmyslom svojho života.

Simone: Keď ešte Daisy bývala u mňa, občas som ju počula, ako si pri sprchovaní alebo umývaní riadu pospevuje pesničky Janis Joplinovej alebo Johnnyho Casha. Najradšej spievala Mercedes Benz. Znela jednoducho úžasne. Kým ja som musela tvrdo pracovať, aby som získala zmluvu na ďalší album, chodila som na hodiny spevu, Daisy to išlo samo od seba. Chcela som ju za to nenávidieť. Lenže to sa nedá. Daisy nemôžete nenávidieť.

Daisy: Toto je jedna z mojich najobľúbenejších spomienok. So Simone sme sa viezli po bulvári La Cienega, myslím, že v mojom BMW, ktoré som vtedy mala. Teraz tam stojí obrovské nákupné centrum, ale vtedy tam bolo nahrávacie štúdio Record Plant. Už si presne nepamätám, kam sme mali namierené, asi do nejakej reštaurácie. Viem, že sme počúvali album Carole Kingovej Tapestry. Keď sa ozvala pieseň Máš priateľa, obidve sme sa k nej nahlas pripojili. Mne sa páčil hlavne jej text. Hovoril mi z duše. Vždy keď som tú pieseň počula, pociťovala som nesmiernu vďačnosť, že mám Simone.

Vedomie, že na svete je človek, ktorý by pre mňa urobil čokoľvek a pre ktorého by som ja urobila čokoľvek, ma napĺňalo pocitom pokoja. Nikdy predtým som nikoho takého nemala. Počúvala som tú pieseň a do očí sa mi tisli slzy. Otočila som sa k Simone a otvorila som ústa, aby som jej povedala, ako ju mám rada, ale ona len prikývla a povedala: „Aj ja teba.“

Simone: Považovala som za svoju povinnosť presvedčiť Daisy, aby so svojím hlasom niečo robila. Lenže vedela som, že Daisy neurobí nič, čo sama nechce.

Daisy sa postupne stávala sama sebou. Keď sme sa spoznali, bola ešte naivka smiech], ale v tom čase už bola - ako by som to povedala - trochu odolnejšia.

Daisy: V tom čase som sa stretávala s niekoľkými mužmi, medzi nimi aj s Wyattom Stonom zo skupiny Breeze. Necítila som však k nemu to isté, čo on ku mne.

Raz večer sme na streche jeho apartmánu v Santa Monice fajčili marihuanu a Wyatt mi povedal: „Nechápem, prečo ma nemiluješ tak veľmi ako ja teba.“

Odpovedala som: „Milujem ťa tak veľmi, ako som ochotná niekoho milovať.“ Čo bola pravda. Jednoducho som nechcela, aby mi opäť niekto ublížil. Primladá som si toho užila viac ako dosť. A nemienila som to už nikdy dopustiť.

Wyatt si šiel ľahnúť a ja som nemohla spať. Na stole som zbadala kus papiera s pesničkou, ktorú práve písal, a hneď mi bolo jasné, že je o mne. Spomínal v nej červené vlasy a veľké okrúhle náušnice, ktoré som vtedy stále nosila.

Refrén znel, že mám veľké srdce, ale žiadnu lásku v ňom. Hľadela som na tie slová a premýšľala som. To predsa nie je pravda! Vôbec mi nerozumie. Vzala som pero a ten refrén som preškrtla.

Keď sa zobudil, povedala som mu: „Ten refrén by mal znieť skôr takto: Veľké oči, veľká duša / veľké srdce, nezávislé / a drobná láska v ňom.“

Wyatt schmatol pero a papier a spýtal sa: „Môžeš to zopakovať?“

„To bol len príklad. Napíš si to sám,“ odvrkla som.

Simone: Drobná láska bola najväčší hit skupiny Breeze a Wyatt sa tváril, akoby ju celú napísal sám.

Wyatt Stone (sólový spevák, skupina Breeze): Prečo sa ma na to pýtate? Odvtedy už pretieklo veľa vody. Kto si to má pamätať?

Daisy: Potom sa to začalo diať pravidelne. Raz som v Barney's Beanery raňajkovala s istým filmovým producentom. Vtedy som si vždy na raňajky objednávala šampanské a kávu. Ráno som bola zvyčajne unavená, lebo v noci som nemohla spať, takže som potrebovala kávu. Samozrejme, nemohla som si objednať len kávu, lebo z tabletiek, čo som brala, by som bola príliš nabudená. A nemohla som si objednať len šampanské, lebo by som zaspala. Chápete ten problém? Takže som si objednávala šampanské aj kávu. A tam, kde ma čašníci poznali, stačilo povedať „hore - dole“. Niečo na povzbudenie a niečo na utlmenie. Tomu chlapíkovi sa to tak zapáčilo, že si to zapísal na obrúsok a vložil do vrecka. „Jedného dňa to možno v niečom použijem,“ povedal. Dočerta, ako si môžeš byť istý, že to jedného dňa nepoužijem ja? pomyslela som si. Samozrejme, objavilo sa to v jeho ďalšom filme.

Tak to v tých časoch chodilo. Bola som len inšpiráciou pre geniálne mužské nápady.

A to ma fakt štvalo.

Preto som začala písať vlastné texty.

Simone: Bola som jediná, kto ju povzbudzoval, aby svoj talent využila pre seba. Všetci ostatní sa usilovali využiť ho pre vlastný prospech.

Daisy: Nemala som najmenšiu chuť slúžiť niekomu ako múza.

Nie som múza.

Som niekto.

Koniec príbehu.

VZOSTUP

KAPELY THE SIX

1966 - 1972

The Six začínali v polovici šesťdesiatych rokov ako blues-rocková kapela Dunne Brothers v Pittsburghu v Pensylvánii. Bratov Billyho a Grahama vychovávala matka Marlene Dunnová sama, pretože otec, William Dunne starší, ich v roku 1954 opustil.

Billy Dunne (sólový spevák, kapela The Six): Keď od nás otec odišiel, mal som sedem rokov a Graham päť. Jedna z mojich prvých spomienok je, ako nám otec oznámil, že sa sťahuje do Georgie. Spýtal som sa ho, či môžem ísť s ním, a on mi povedal, že nie.

Nechal nám aspoň starú gitaru značky Silvertone. S Grahamom sme sa večne hádali, kto na nej bude hrať. Vlastne sme na nej hrali stále. Nikto nás neučil, učili sme sa sami.

Keď som bol starší, niekedy som zostal dlhšie v škole a v hudobnej miestnosti som skúšal hrať na klavíri.

Keď som mal asi pätnásť, mama našetrila nejaké peniaze a na Vianoce nám kúpila starú gitaru značky Stratocaster. Graham ju veľmi chcel, tak som mu ju dal a ja som si nechal tú starú Silvertonku.

Graham Dunne (sólový gitarista, The Six): Keď sme mali s Billym každý svoju gitaru, začali sme spolu skladať nové piesne. Ja som chcel tú Silvertonku, ale Billy na nej veľmi lipol, tak som si vzal tú Stratku.

Billy: A tým sa to vlastne všetko začalo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

POZNÁMKA AUTORKY

FANÚŠIČKA DAISY JONESOVÁ

VZOSTUP KAPELY THE SIX