Prisľúbená

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Kiera Cassová

Prisľúbená – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © 2020 by Kiera Cass

Jacket art © 2020 by Gustavo Marx / Mergeleft Reps, INC.

Jacket design by Erin Fitzsimmons and Alison Donalty

Translation © Ivana Cingelová, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1809-7

ISBN e-knihy 978-80-5661879-0 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-5661880-6 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-5661878-3 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Pre môjho naničhodného brata Gerada.

Ktorý by ma preniesol cez Serengeti.

Vraj.

Ahojte, čitatelia!

Dlho sme sa nevideli, čo? Bola som zalezená u seba v pracovni, pochutnávala si na brownies a pracovala na mnohých malých projektoch, z ktorých jeden teraz držíte v svojich prenádherných rukách. Vážne, natierate si ich niečím? Sú úžasné. Každopádne, vitajte pri Prisľúbenej! Neviem sa dočkať, až sa ponoríte do tohto sveta plného mnohých mojich obľúbených vecí, ako napríklad šestnáste storočie, silné dievčatá, ktoré (zatiaľ) nevedia, že sú silné, a bozkávanie. Jasné, že tam bude bozkávanie. Bozkávanie nesmie chýbať.

Na rozdiel od Kahlen (Siréna) a Americy (Selekcia), ktoré žijú v mojej hlave už celú večnosť, sa s Hollis kamarátime o niečo kratšie a bolo vzrušujúce spoznať ju presne tak, ako som spoznala aj ostatné hrdinky: tým, že som ju nechala, aby mi vyrozprávala svoj spletitý príbeh a bola na našej neľahkej ceste sama sebou. Dúfam, že si Hollis (a Valentinu, Silasa, Deliu Grace a ostatných!) zamilujete tak veľmi ako ja. Poznámka na okraj: Ukradla som meno Hollis svojej susedke, keď tak vlani na jar pomenovala svoju dcérku? Áno. Áno, ukradla.

Veľmi sa teším, že sa s Vami môžem podeliť o ďalšie príbehy! Ďakujem za podporu, ktorej sa mi od Vás vždy dostáva. Ste absolútne najlepší! Nikam neodchádzajte, priatelia, pretože toho na Vás čaká ešte viac!

S láskou

Z KRONÍK COROJSKÝCH DEJÍN

KNIHA PRVÁ

A tak si my, Corojčania, ctíme zákony,

pretože ak porušíme jeden, porušíme ich všetky.

Jeden

Bol ten čas roka, keď svet na úsvite ešte stále pokrýval mráz. No zima sa chýlila ku koncu, začínali kvitnúť kvety a ja som dychtivo očakávala príchod nového ročného obdobia.

„Sníva sa mi o jari,“ vzdychla som, zahľadená von oknom na vtáčiky odvážne plachtiace po modrej oblohe. Delia Grace mi zaviazala posledné šnúrky na šatách a nasmerovala ma k toaletnému stolíku.

„Aj mne,“ odvetila. „Turnaje. Vatry. Korunovačný deň na obzore.“

Akoby naznačovala, že by som mala prejavovať viac nadšenia než iné dievčatá, no ja som bola na pochybách. „To asi tiež.“

Cítila som v pohyboch jej rúk podráždenie. „Hollis, niet pochýb, že budeš sprevádzať jeho veličenstvo na oslavách ako jeho partnerka! Nechápem, odkiaľ berieš ten pokoj.“

„Hviezdam vďaka, že si kráľ tento rok všimol nás,“ prehodila som veselo, zatiaľ čo mi zapletala dozadu pramene z čela, „inak by sme tu umreli od nudy.“

„Znieš, akoby dvorenie bola len hra,“ poznamenala prekvapene.

„Je to len hra,“ trvala som na svojom. „Onedlho ma vymení za inú, takže si to dovtedy musíme vychutnať.“

V zrkadle som videla, ako si Delia Grace – s pohľadom stále upretým na prácu – hryzie pery.

„Deje sa niečo?“ spýtala som sa.

Okamžite ožila a zdvihla kútiky pier do úsmevu. „Vôbec nič. Len ma mätie tvoj ležérny prístup. Myslím, že sa za kráľovou pozornosťou skrýva viac, ako si uvedomuješ.“

Sklopila som zrak a zabubnovala prstami po toaletnom stolíku. Jameson sa mi páčil. Bola by som hlúpa, keby to tak nebolo. Bol príťažlivý, bohatý a – prepána – kráľ. Zároveň to bol slušný tanečník a jeho spoločnosť bola veľmi príjemná, teda pokiaľ bol v dobrej nálade. Ale nebola som naivná. Sledovala som ho v priebehu posledných pár mesiacov preletovať od dievčaťa k dievčaťu. Bolo ich minimálne sedem vrátane mňa – a to som rátala len tie, o ktorých sme na dvore vedeli. Užijem si to, kým budem môcť, a potom sa zmierim s akýmkoľvek trubirohom, ktorého mi rodičia vyberú. Aspoň budem mať ako unudená stará dáma na čo spomínať.

„Je stále mladý,“ odvetila som napokon. „Podľa mňa sa neusadí s nikým, kým nebude sedieť na tróne ešte pár rokov. Navyše sa od neho určite očakáva, že sa ožení tak, aby to bolo politicky výhodné. Nemám v tom ohľade čo ponúknuť.“

Ozvalo sa zaklopanie na dvere a Delia Grace šla so sklamaným výrazom v tvári otvoriť. Vedela som, že mám podľa nej šancu, a okamžite som sa cítila previnilo, že som taká tvrdohlavá. Počas nášho desaťročného priateľstva sme sa vždy navzájom podporovali, no v týchto dňoch to bolo iné.

Keďže sme žili na dvore, naše rodiny mali komorné. No najvyššie postavené šľachtičné a príslušníčky kráľovskej rodiny? Tie mali dvorné dámy. Neboli to len slúžky – dvorné dámy boli vaše dôverníčky, pomocníčky, spoločníčky... Boli vám všetkým. Delia Grace sa ujala tejto roly, na ktorú som zatiaľ nemala nárok, presvedčená, že onedlho ho mať budem.

Znamenalo to pre mňa viac, ako som vedela vyjadriť slovami, viac, ako som dokázala prijať. Kto je priateľ, ak nie niekto, kto vo vás verí viac ako vy sami?

Vrátila sa s listom v ruke a iskričkami v očiach. „Je na ňom kráľovská pečať,“ podpichla ma mávajúc papierom. „Ale keďže nás netrápi, čo si o tebe kráľ myslí, domnievam sa, že sa nemusíme s otváraním ponáhľať.“

„Ukáž mi ho.“ Vstala som a vystrela ruku, ale ona si s úškrnom okamžite pritiahla list k sebe. „Delia Grace, ty potvora, daj mi ho!“ O krok ustúpila a ja som sa vzápätí vrhla za ňou, naháňala ju po svojich komnatách a výskala od smiechu. Dvakrát sa mi ju podarilo zahnať do rohu, ale vždy bola rýchlejšia a ušla, kým som sa k nej dostala. Keď som ju konečne chytila okolo pása, bola som z toľkého pobehovania a smiechu zadýchaná. Odtiahla list tak ďaleko odo mňa, ako sa len dalo. Možno by sa mi jej ho podarilo uchmatnúť, ale práve keď som sa za ním naťahovala, vletela dverami spájajúcimi naše komnaty moja matka.

„Hollis Briteová, pomiatla si sa?!“ okríkla ma.

Delia Grace a ja sme sa od seba odtiahli, založili si ruky za chrbát a rýchlo sa uklonili.

„Počula som vás cez steny robiť hurhaj ako zvieratá. Ako ti máme nájsť nápadníka, keď odmietaš upustiť od takéhoto správania?“

„Ospravedlňujem sa, matka,“ zamrmlala som kajúcne.

Odvážila som sa vrhnúť na ňu pohľad. Stála tam s tým svojím rozhorčeným výrazom, ktorý sa jej usadil na tvári vždy, keď sa so mnou rozprávala.

„Copelandovci zasnúbili dcéru minulý týždeň a Devauxovci o tom takisto práve rokujú. No ty sa stále správaš ako dieťa.“

Prehltla som, ale Delia Grace nepatrila medzi ľudí, ktorí ostanú ticho. „Nemyslíte, že je trochu predčasné hľadať Hollis partnera? Pokojne to môže byť ona, kto získa kráľovo srdce.“

Matka sa zo všetkých síl snažila potlačiť povýšenecký úsmev. „Všetci vieme, že kráľova pozornosť je vrtkavá. A Hollis nemá kvality, ktoré by sa očakávali od kráľovnej, nemyslíš?“ spýtala sa s dôrazne zdvihnutým obočím, ktorým dávala najavo, že myslieť si niečo iné by bolo trúfalé. „Navyše,“ dodala, „nazdávaš sa, že práve ty môžeš hodnotiť niečí potenciál?“

Delia Grace s kamennou tvárou sťažka prehltla. Videla som ju nasadiť si tú masku už miliónkrát.

„Tak vidíš,“ zakončila matka. Keďže nám už jasne dala najavo, aká je z nás sklamaná, zvrtla sa na podpätku a odišla.

Vzdychla som a otočila sa k Delii Grace. „Mrzí ma to.“

„Nie je to nič, čo by som ešte nepočula,“ odvetila a konečne mi podala ten list. „A aj mňa to mrzí. Nechcela som ťa dostať do problémov.“

Rozlomila som pečať. „Netráp sa tým. Ak by to nebolo toto, bolo by to niečo iné.“ Vystrúhala výraz, ktorý vravel, že mám pravdu, a ja som sa pustila do čítania. „Ach,“ vzdychla som a dotkla som sa uvoľnených vlasov. „Asi budem potrebovať, aby si ma znova učesala.“

„Prečo?“

Usmiala som sa na ňu a zatrepotala listom, akoby to bola vlajúca vlajka. „Pretože jeho veličenstvo žiada, aby sme sa dnes zúčastnili na plavbe po rieke.“

„Koľko ľudí tam podľa teba bude?“ spýtala som sa.

„Ktovie? Kráľ má rád veľkú spoločnosť.“

Zovrela som pery. „Pravda. Rada by som ho raz mala len pre seba.“

„Vraví dievča, ktoré trvá na tom, že je to celé len hra.“

Pozrela som sa na ňu a usmiali sme sa na seba. Delia Grace vždy vyzerala, že vie viac, ako som ja bola ochotná priznať.

Zašli sme za roh a zbadali, že dvere sú už otvorené a vítajú jarné slnko. Rozbúšilo sa mi srdce, keď som na konci chodby zazrela červené rúcho lemované hermelínom, ktoré halilo chrbát štíhlej, no statnej postavy. Aj keď nestál tvárou ku mne, jeho prítomnosť sama osebe stačila, aby ma obklopilo teplé mravčenie.

Hlboko som sa uklonila. „Vaše veličenstvo.“

A sledovala som, ako sa pár nablýskaných čiernych topánok otočil ku mne.

Dva

„Lady Hollis,“ nastavil mi kráľ ruku obťažkanú prsteňmi. Prijala som ju, vstala som a zahľadela sa do nádherných medovohnedých očí. Uprená a cielená pozornosť, ktorou ma pri každom stretnutí zahrnoval, mi pripomínala pocit, keď som sa pri tanci s Deliou Grace začala točiť až príliš rýchlo: ostala som mierne rozhorúčená a vyvedená z rovnováhy.

„Vaše veličenstvo. Veľmi ma potešilo, že som dostala vaše pozvanie. Rieku Colvard milujem.“

„Spomínali ste to. Vidíte, nezabudol som,“ povedal a vzal ma za ruku. Potom stíšil hlas. „Zároveň som nezabudol, ako ste spomínali, že sú vaši rodičia v poslednom čase... panovační. No bolo by neslušné, keby som nepozval aj ich.“

Pozrela som zaňho a zbadala oveľa väčšiu skupinu, ako som čakala. Prítomní boli moji rodičia, niekoľko lordov z kráľovskej rady a množstvo dám, o ktorých som vedela, že netrpezlivo čakajú, až Jameson skončí so mnou, aby prišiel rad aj na ne. Všimla som si, ako na mňa povýšenecky hľadí Nora, rovnako aj Anna Sophia a Cecily, ktoré stáli hneď za ňou, pyšne presvedčené, že môj čas sa chýli ku koncu.

„Nebojte sa. Vaši rodičia nebudú na lodi s nami,“ uistil ma. Usmiala som sa, vďačná, že si od nich budem môcť chvíľu oddýchnuť, ale kľukatej cesty kočom dole k rieke sa moje šťastie už nanešťastie netýkalo.

Hrad Keresken stál uprostred Boradskej plošiny a ponúkal sa naň taký úchvatný a nezameniteľný pohľad. Cestou k rieke sme sa museli pomaly prepliesť uličkami hlavného mesta, Tobbaru... a to nejaký čas trvalo.

Keď si môj otec uvedomil, že sa počas cesty kočom ocitne na pomerne dlhej audiencii u kráľa, zalesklo sa mu v očiach. „Vaše veličenstvo, ako sa nám darí na hraniciach?“ spýtal sa. „Počul som, že minulý mesiac boli muži donútení stiahnuť sa.“

Musela som potlačiť nutkanie zagúľať očami. Prečo môj otec pokladal pripomínanie našich nedávnych zlyhaní za dobrý spôsob, ako nadviazať rozhovor s kráľom? Jameson si však s otázkou hravo poradil.

„Presne tak. Vojaci sú na hraniciach len preto, aby ďalej vládol mier – čo teda majú robiť v prípade útoku? Kráľ Quinten je podľa našich informácií presvedčený, že isoltské územie siaha až k Tiberským pláňam.“

Môj otec sa pousmial, hoci som videla, že v skutočnosti nie je taký pokojný, ako sa tvári. Keď bol nervózny, zvykol točiť strieborným prsteňom na ukazováku, a presne to robil aj teraz. „To územie už generácie patrí Coroe.“

„Áno. Ja sa však nebojím. Tu sme pred útokmi v bezpečí a Corojčania sú prvotriedni vojaci.“

Hľadela som von oknom, pretože ma rozhovor o bezvýznamných šarvátkach na hraniciach nudil. Jamesonova spoločnosť bola zvyčajne znamenitá, ale atmosféra v koči bola pričinením mojich rodičov na bode mrazu.

Nemohla som si pomôcť, a len čo sme dorazili do dokov a mohla som z dusivého koča vystúpiť, od úľavy som si vydýchla. „Naozaj ste o svojich rodičoch nežartovali,“ prehodil Jameson, keď sme sa konečne ocitli sami.

„Sú to poslední dvaja ľudia, ktorí by odo mňa dostali pozvánku na oslavu.“

„A predsa vychovali najčarovnejšie dievča na svete,“ povedal a pobozkal mi ruku.

Začervenala som sa a odvrátila zrak, načo som si všimla Deliu Grace, ktorá vystupovala zo svojho koča, s Norou, Cecily a Annou Sophiou v tesnom závese. Ak som si myslela, že moja cesta bola neznesiteľná, tak tá jej musela byť oveľa horšia – usúdila som to podľa toho, ako kráčajúc ku mne zatínala päste.

„Čo sa stalo?“ zašepkala som.

„Nič, čo by sa nestalo tisíckrát predtým.“ Vypla hruď a trochu sa vystrela.

„Na lodi budeme spolu,“ uistila som ju. „Poď. Nebude zábavné sledovať ich výrazy, keď nastúpiš na kráľovu loď?“

Prešli sme dole k mólu, a keď ma kráľ Jameson vzal za ruku, aby mi pomohol nastúpiť, preletelo mi ňou teplé chvenie. Podľa dohody sa k nám pridala Delia Grace a dvaja kráľovi radcovia, zatiaľ čo mojich rodičov a zvyšných hostí odprevadili k iným lodiam jeho veličenstva. Na vrchole stožiara hrdo viala kráľovská štandarda a výrazná corojská červená sa v riečnom vánku trepotala tak rýchlo, až pripomínala plamene. Jameson mal prsty stále prepletené s mojimi, keď mi pomáhal usadiť sa, a ja som s radosťou zaujala miesto po jeho pravici.

Bolo pre nás pripravené jedlo a kožušiny, ktorými sme sa mohli zakryť, ak by fúkal príliš studený vietor. Mala som pocit, že mám priamo pred sebou všetko, po čom som mohla túžiť, a neustále ma na tom prekvapovala jedna vec: keď som sedela po kráľovom boku, po ničom som netúžila.

Ľudia na brehoch sa počas našej plavby po rieke zastavovali a pri pohľade na štandardu sa ukláňali alebo kráľovi žehnali. Jameson ich vážne zdravil kývnutím hlavy a sedel rovno ako strom.

Vedela som, že nie každý vládca zvykne byť príťažlivý, ale Jameson bol. Dával si na svojom výzore nesmierne záležať, tmavé vlasy mal krátke a bronzovú pokožku jemnú. Držal krok s módou, no nebol márnivý, aj keď sa rád pýšil tými najlepšími kúskami v svojom vlastníctve. A naša plavba takto skoro na jar to len dokazovala.

Mne sa to na ňom páčilo – ak pre nič iné, tak aspoň preto, že som mohla sedieť vedľa neho a cítiť sa nezameniteľne kráľovsky.

Kúsok od nového mosta stála na brehu vetrom ošľahaná socha, ktorá vrhala tieň k modrozeleným vodám. Páni na lodiach v duchu tradície vstali a dámy úctivo sklonili hlavy. Príbehy o kráľovnej Albrade, ktorá brázdila vidiek a bojovala s Isoltčanmi, zatiaľ čo sa jej manžel – kráľ Shane – venoval v Moorelande štátnym záležitostiam, zapĺňali celé knihy. Kráľ dal po návrate postaviť v Coroe sedem manželkiných sôch a všetky dámy na dvore si vždy v auguste pripomínali jej víťazstvá tancovaním s drevenými mečmi v rukách.

Na kráľovné z corojskej histórie sme si spomínali viac ako na kráľov – a kráľovná Albrade ani nebola tá najslávnejšia. Kráľovná Honovi obišla po obvode celú našu krajinu, ustanovila hranice a stromy a kamene, ktorými ich vytýčila, požehnala bozkami. Ľudia tie kamene dodnes vyhľadávali – keďže ich na svoje miesta položila samotná kráľovná – a tiež ich bozkávali, pre šťastie. Kráľovná Lahja sa preslávila starostlivosťou o corojské deti v období, keď vrcholil isoltský mor, ktorý si to meno vyslúžil tým, že keď sa ním ľudia nakazili a zomreli, ich pokožka zmodrala ako isoltská zástava. Kráľovná sa odvážne vydala do mesta hľadať deti, ktoré prežili, a potom im našla nové rodiny.

Dokonca aj kráľovná Ramira – Jamesonova matka – bola vychýrená svojou dobrosrdečnosťou. Dalo by sa povedať, že bola opakom svojho manžela, kráľa Marcella. Tam, kde on bez váhania udieral, ona hľadala mier. Svojou mierumilovnou argumentáciou vraj zabránila minimálne trom možným vojnám. Mladí corojskí mládenci jej mali byť za čo vďační. Tak ako ich matky.

Odkaz corojských kráľovien zanechal stopu na celom kontinente a zrejme bol súčasťou Jamesonovho čara. Nielenže bol príťažlivý a bohatý, nielenže by z vás urobil kráľovnú... ale ešte by vás aj zapísal do dejín.

„Rád trávim čas na vode,“ prehodil Jameson a ja som sa vrátila späť do krás prítomnosti. „Plavby do Sabina spolu s otcom patrili v detstve medzi moje najobľúbenejšie zážitky.“

„Spomínam si, že váš otec bol znamenitý námorník,“ zapojila sa do rozhovoru Delia Grace.

Jameson nadšene prikývol. „Bola to jedna z mnohých vecí, na ktoré mal talent. Občas si myslím, že som viac svojich vlastností zdedil po matke, ale láska k lodiam mi ostala. Aj jeho láska k cestovaniu. Čo vy, lady Hollis? Cestujete rada?“

Pokrčila som plecami. „Nikdy sa mi nenaskytla príležitosť. Prežila som celý život na Kereskene a Varingeri. Ale vždy som túžila navštíviť Eradore,“ vydýchla som. „Milujem more a miestne pláže sú údajne prekrásne.“

„Sú,“ usmial sa a zahľadel sa inam. „Vraj je momentálne v móde, aby sa dvojica po svadbe vybrala na spoločnú cestu.“ Zase raz mi pozrel do očí. „Mali by ste sa postarať o to, aby vás tam váš manžel vzal. Na bielych plážach by ste boli oslnivá.“

Znova pozrel inam a hodil si do úst bobuľky ovocia, akoby na rozhovoroch o manželoch, výletoch a čase osamote nič nebolo. Pozrela som na Deliu Grace, ktorá ohromene hľadela na mňa. Vedela som, že v súkromí ten moment rozoberieme do posledného kúska, aby sme zistili, čo tým chcel povedať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Jeden

Dva