Denny Newman

PÍSKOŽROUTI

Denny Newman

PÍSKOŽROUTI

Ukážka z elektronickej knihy

(Šest příběhů z Mořičvílu)

Věnováno Jirkovi Vlčkovi a všem,

jejichž jména se v knize vyskytují

a oni to zjistí až, při jejím čtení.

Copyright © Denny Newman, 2010

Cover © Dan Černý & Lukáš Tuma, 2010

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2010

ISBN 978-80-7425-078-1

Obsah

ZASNĚŽENÁ KRÁVA

KRB

OBYČEJNÝ VEČER

BROSKVOVÉ MYŠI

NAFIALOVĚLÝ MOUREK

PÍSKOŽROUTI

BONUSY A VYSTŘIŽENÉ KAPITOLY

ZASNĚŽENÁ KRÁVA

(příběh první)

Nocí padaly miliony vloček.

Pohoří Vrcholy, stejně jako každou zimu, leželo pod několikametrovou vrstvou sněhu. Všude vládlo ničím nerušené ticho, tmou se odrážela od zmrzlého sněhu stříbřitá záře hvězd a měsíce a tu a tam se jako osamělý trosečník v oceánu objevilo světlo z okna horské samoty nebo malé vesničky a žlutě zářilo do klidné noci.

Jedno ze světel patřilo zájezdnímu hostinci „U zasněžené krávy“, útulné chalupě na svahu Kukaččí hory, kam každý rok ve stejnou dobu jezdilo osazenstvo Mořičvílského městského muzea na své tradiční výjezdní soustředění. Za rok se pravidelně nashromáždilo dost záležitostí, které nestačilo vyřešit běžnou cestou, a bylo třeba zvláštního přístupu. Například otázka, kam se poslední měsíce ztrácí Katalog madam Čurbesové, když je podle listonošky paní Kořínkové do muzejní schránky pravidelně vkládán{1}.

Kdybychom byli opravdu realističtí, mohli bychom mluvit o tom, že operace „Vrcholy“, jak byl celý výlet mezi členy muzea interně nazýván, nebyla nic jiného, než vyřizování osobních účtů smířlivou, byť zároveň i důraznou cestou s lehkým přispěním alkoholu.

* * *

V nálevně v přízemí hostince seděli kolem velkého dubového stolu téměř všichni zaměstnanci a statečně bojovali s večeří.

„Vážení kolegové,“ vyžádal si zacinkáním lžičky o sklenici ticho ředitel muzea, profesor Myrtil Kuštil. Sál po nějaké chvilce neochotně utichnul, i když tu a tam bylo slyšet polohlasné remcání. Jednalo se především o stůl profesora Rosničky, který byl celá léta proti řediteli v opozici, a k tomuto stanovisku časem dokázal strhnout celé své oddělení Opomíjených rostlin a kořenovníků.

„Víte, že nejsem zastáncem dlouhých proslovů…,“ začal Myrtil svoji připravenou řeč.

„A sakra!“ zašeptal profesor Rosnička tak, aby ho slyšel celý stůl.

„… takže jenom stručně shrnu základní myšlenky,…“ pokračoval Myrtil.

„Vzbuďte mě, až skončí, ano?“

„… týkající se našeho zimního výjezdního soustředění, abych tak řekl, vrcholového rázu, když už jsme na těch Vrcholech, že…ha ha ha.“

„Proboha, on se pokouší dělat vtipy!“

„… ale buďme opět vážní, ehm. Rád bych připomenul loňský ročník, který skončil naprostou demolicí penzionu pana Trdlíka, a upozornil zde přítomné kolegy z oddělení Bublajících roztoků, že je nežádoucí, aby i tady pokračovali ve svých výzkumech a bádáních, protože do hor jsme přijeli především za čerstvým vzduchem a sportovním vyžitím, abych tak řekl… Navíc naše muzeum přišla rekonstrukce penzionu na nemalé peníze.“

„A to říká někdo, kdo vloni strávil celou dobu, co jsme odklízeli trosky a hledali Trdlíka, v opileckém blábolení!“

„… i když tady bych rád zdůraznil, že sjíždění svahu pod Zasněženou krávou na dvou ohoblovaných prknech, jak se o to tady v loňském roce někteří pokoušeli, nepovažuji za sport, ale za hazard se zdravím!“

„Mně se to celkem líbilo, a že si Kuštil zlomil ruku, když, to taky zkoušel, to je jenom jeho problém!“

„Ve stejném duchu bych rád pronesl pár slov i o tématu nadměrné konzumace alkoholu a následných návštěvách dámského personálu ubytovny. Jistě si vzpomenete na politováníhodnou příhodu, která se stala před třemi lety a ve které figuroval opilý profesor Rosnička, kuchařka Anička, postroj na koně a vyděšený pan Trdlík!“ pozvedl oči Myrtil a vyhledal pohledem dotyčného kolegu.

„Zase se do mě naváží! Nedokáže si to odpustit ani letos! Už je to tři roky a pořád o tom mluví!“

„Rok od roku je těžší a těžší zajistit pro nás ubytování, to myslím nemusím zdůrazňovat, tudíž by bylo vhodné alespoň letos opustit penzion ve stejném stavu, v jakém se nacházel, když jsme přijeli.“

„To by musel celé oddělení Bublajících roztoků přivázat k postelím a nepustit je na krok, ha, ha! Myšpulku především!“

„Také bych zde mezi námi rád uvítal slečnu Zuzanu, která s námi přijela coby doprovod našeho kolegy Myšpulky. V minulých ročnících našich zimních výjezdů nám prokázala neocenitelné služby v oblasti, abych tak řekl, léčení únavových syndromů, takže předpokládám, že nikdo z vás nemá žádné výhrady.“

Sálem se rozlehl bouřlivý potlesk a všichni přítomní otočili pohledy směrem, kde ještě před chvílí seděla Zuzana. Její místo bylo ale prázdné.

„Nevíte, kde je Zuzanka?“

„Ne, ale všimnul jsem si, že chybí i Jeroným.“

„Že by se konečně probral?“

„Vaše reakce svědčí o tom, že nikdo není proti,“ usmíval se Myrtil, „ale slečna Zuzanka není jediná, kdo je tu s námi a není členkou našeho sboru. Letos jsem pozval i našeho hlídače, pana Brouzdala a jeho rodinu, protože si myslím, že po některých letošních pokusech si odpočinek zaslouží jak on, tak jeho blízcí…“

„Nechápu, na co naráží, to se mohlo stát každému! Já nemůžu za to, že šel zrovna okolo, když to bouchlo!“

„K mojí velké lítosti musím konstatovat, že je to opět především díky profesoru Rosničkovi, jehož nechvalně známé charitativní večírky se několikrát zvrhly takovým způsobem, že to snad ani nebudu rozpitvávat. Ostatně mám ten pocit, že valná většina z vás se jich s nadšením zúčastnila!“

„No bodejť! Pořád je to lepší než ty jeho přednášky o hybnosti těles! Ještě se do mě jednou opře a půjdu mu jednu plácnout!!!“

„V této souvislosti mám jednu radostnou zprávu - pan správce s sebou vzal i Matyldu.“

Sálem se opět rozlehl bouřlivý potlesk, tentokrát směrovaný mourovatému kocourovi, který něžně zabučel a skočil pod stůl{2}.

„Tak a to bylo asi všechno, děkuji vám za pozornost a přeji dobrou chuť. Za malý okamžik se budou podávat svišti s borůvkovou omáčkou.“

Když se Myrtil posadil, ozval se pouze slabý potlesk, jehož největším strůjcem byl pan Trdlík, majitel penzionu.

„Kdyby si vždycky odpustil ty svoje mentorské proslovy, byl by to skvělý týden!“

„To máte pravdu. Mimochodem, to je vaše noha, jak na mě stále pod stolem doráží?“

„No dovolte?!“

Oba vědci, profesor Rosnička a jeho asistent Žblabuňka si vyměnili tázavé pohledy a sehnuli se pod stůl. Za okamžik se opět narovnali a tvářili se konsternovaně.

„Viděl jste to, co já?“

„Viděl. Kdo by to do něj řekl, co?

„Tolik let nic a teď…“

„No, budeme dělat, že jsme nic neviděli. Mimochodem, všimnul jste si, jak je zdejší pokojská pěkně tvarovaná?“

„Samozřejmě, co ji takhle pozvat večer na pokoj? Nějaká ta lahvinka by se taky našla…“

* * *

Když zvony ve Svažující se Lhotě odbily půlnoc, svítily u „Zasněžené krávy“ jen okna vedoucí z kuchyně. Zbytek chalupy byl ponořen do tiché tmy. Alespoň pokud jste stáli dva kilometry od ní a byla hustá mlha a svištěl vítr, mohlo to tak vypadat. Ve skutečnosti panoval uvnitř čilý, i když diskrétní cestovní ruch.

„Pamatuje si někdo, kudy se do toho sklepa jde?“ ozval se v temné chodbě hlas profesora Rosničky.

„To je otázka! Přece po schodech dolů, ne?“ odpověděl mu cynicky asistent Žblabuňka.

„A vy snad někde vidíte nějaké schody?“ přidal se třetí hlas, který by znalec identifikoval jako hlas docenta Korýtka.

„Když jsme se po nich dostali nahoru, musí tady někde být!“ nedal se Žblabuňka.

„Pak je tedy nanejvýš podivné, že už tady bloudíme dobře deset minut a schody jsme nepotkali ani jedny!“ utrousil Rosnička.

„Kdybychom rozsvítili, bylo by to podstatně snazší!“

„Kdybychom rozsvítili, je tady Kuštil jak na koni a můžeme se těšit na jednu z jeho přednášek.“

„Můžeme šmátrat podél stěn, a když narazíme na dveře, mohli bychom zkusmo nahlédnout,“ navrhl Korýtko.

„No to je nápad!“ ozval se ze tmy za ním Žblabuňka, takže se Korýtko lekl a vrazil do profesora Rosničky. Ten se instinktivně ohnal a praštil loktem Žblabuňku. Nastala intenzivní strkanice všech proti všem. Za několik okamžiků se situace opět uklidnila.

„Abych se přiznal, před chvílí jsem to zkusil…,“ řekl potom Rosnička.

„A jak to dopadlo?“ zajímalo docenta Korýtka.

„Vlezl jsem do pokoje, kde je ubytovaná trpasličí rodina, a dostal jsem naplocho sekerou.“

„To byla ta strašná rána?“

„Ne, to jsem byl já, vrazil jsem do kbelíku se smetákem.“

Profesor Rosnička se zastavil a počkal, až do něj jeho kolegové drcnou.

„Pánové, navrhuji, abychom se rozešli každý jedním směrem a pátrali na vlastní pěst, bude to tak rychlejší.“

„No dobrá, ale jak se potom zase sejdeme?“ zajímalo Žblabuňku.

„Ten, kdo najde schody, zahouká jako sova a ostatní dva půjdou po zvuku,“ navrhnul Korýtko, aby nezůstal pozadu. Profesní řevnivost je něco, co vám časem přejde do krve.

„No dobrá, já jdu tudy,“ rozhodl se Žblabuňka

„Kudy?“

„Tudy povídám.“

„Víte, Žblabuňko, tady v té tmě je pojem ,tudy’ poněkud obšírný,“ řekl docent Korýtko.

„Nechte si ironické poznámky a najděte si svůj směr, ano? Když do mě nevrazíte, tak jdete správně.“

„Přece se teď nebudete hádat! Jde nám nakonec o stejnou věc, takže bychom měli spolupracovat!“ snažil se je uklidnit Rosnička.

„Jde nám o chlast,“ upřesnil myšlenku Žblabuňka a máchal ve tmě před sebou rukama, aby mohl případně odehnat dotěrného Korýtka.

„Já bych to nenazýval tak vulgárně. Spíš bych řekl, že máme zájem na tom, aby seznámení s personálem proběhlo v přátelské a uvolněné atmosféře, kterou by bylo vhodné podpořit nějakou tou skleničkou.“

„Proč takhle troškařit? Viděli jste večer v jídelně ty sudy? Ve sklepě musí být ohromné zásoby,“ nedal se odradit Žblabuňka.

„Protože by bylo vhodné věnovat se také trochu tomu personálu, víte, pane chytrý?“

„Tím chytrým jste myslel koho jako?“ šťouchnul Žblabuňka do tmy před sebou.

„Auvajs!“ ozval se před ním Korýtko.

„Samozřejmě že vás! Když se ve sklepě opijete, jak se asi dostanete nahoru k pokojské, aha?“ řekl Rosnička Žblabuňkovi za hlavou. Žblabuňka se ohnal, ale Rosnička to čekal a skrčil se, takže Žblabuňka dal facku docentu Korýtkovi. Ten ho kopl do holeně.

„A víte, že máte pravdu?“ řekl Žblabuňka, když dopadl na zem vedle Rosničky a podrazil Korýtkovi nohy. „Přece se teď nebudeme hádat a zneužívat tmy pro řešení malicherných osobních problémů!“

„To bych prosil!“ ozval se bolestivě Korýtko.

„Takže navrhuji nejprve sehnat personál a teprve pak spolu s ním vyrazit do sklepních prostor. Navíc by nám slečny mohly ukázat ty zatracené schody!“

„Vy mě překvapujete, Rosničko! Na to jste přišel úplně sám?“

„Jistě. Já se nemusím chodit na všechno ptát jako někdo.“

„Jako například kdo?“ zajímalo Žblabuňku.

„Myslel jsem, Žblabuňko, že jste vyrazil do tmy hledat schody!“

„To souhlasí, ale už po pár krocích mě napadlo, co se asi stane, až je najdu. Všude tma, schody bývají celkem příkré…“

„Takže jsme tam, kde jsme byli, že?“ povzdechl si Rosnička.

„Ne tak docela, tady na zdi jsem něco nahmatal.“ „Jak to vypadá?“

„Těžko se to popisuje, ale řekl bych, že je to nějaká páka.“

„Takže bychom za ni zatáhli?“ navrhnul Korýtko.

„Tak to pozor. Já za ni zatáhnu! Jestli chcete za něco tahat, tak si nahmatejte něco svého!“ začal do tmy před sebe opět máchat rukama Žblabuňka.

„No dobrá, dobrá, tak směle do toho,“ snažil se uklidnit situaci opět Rosnička, který dostal přímý zásah do oka.

* * *

Celou chalupou se rozlehl zvuk podobný řevu stáda nosorožců v říji a hned na to se začala rozsvěcet všechna okna. Když někdo zapálil louči i na chodbě, na zemi bylo možné spatřit profesora Rosničku, jak klečí na asistentovi Žblabuňkovi a otlouká mu hlavu o podlahu. Hned vedle se válel docent Korýtko a držel se za uši. Do toho všeho ze stropu tryskala mohutnými proudy voda a na několik dveří sjely ochranné desky z olova.

Jako první dorazil na místo katastrofy zmáčený Myrtil. Na rozdíl od ostatních obyvatel chalupy, kteří zmateně pobíhali sem a tam a snažili se uniknout padající vodě, se ale zastavil nad Rosničkou, Žblabuňkou a Korýtkem a významně si odkašlal.

„Můžu hádat, co se stalo?“ řekl ponuře.

„Když mě Rosnička pustí, klidně vám to řeknu sám,“ huhlal zbaběle Žblabuňka.

„Není třeba kolego,“ odtušil Myrtil, „ono se to dá celkem snadno domyslet. Zatáhl jste za tuhle páku, u které je červený, skoro půl metru vysoký nápis POUŽIJTE POUZE V PŘÍPADĚ POŽÁRU, nemám pravdu?“

„To já nevím, byla strašná tma!“ dusil se Žblabuňka.

„Okamžitě ho pusťte, Rosničko!!!“

Profesor Rosnička neochotně poslechl a pomohl Korýtkovi na nohy. Neodpustil si při tom silný šťouchanec do žeber.

„Tak jako bych to neříkal, že? Stará známá firma. Můžete mi to nějak logicky vysvětlit?!“

Profesor Rosnička neztratil duchapřítomnost, upravil si motýlka, což bylo za stávající situace zcela zbytečné, protože padající voda zmařila již v zárodku jakýkoliv pokus vypadat noblesně, a podíval se Myrtilovi zpříma do očí.

„Šli jsme si tady s kolegy trochu zaběhat, abychom si užili vysokohorského vzduchu.“

Myrtilovi se rozšířili zorničky.

„Zaběhat? V nočních košilích?“

Žblabuňka a Korýtko sklopili oči, ale Rosnička se nehodlal vzdát lacino.

„Sám jste říkal, že se máme otužovat.“

„Otužovat ano, ale ne si uhnat zápal plic! Víte, kolik je venku? Dvacet pod nulou!“

„My jsme skalní přívrženci jakéhokoliv sportu a takové podružnosti nás nemohou rozházet!“ tvrdil drze Rosnička.

„Ale já vás asi rozházím, ani nemrknete,“ přecházel Myrtil do křiku.

„Nemůžeme za to, že jsou tady po chodbách rozmístěné pasti,“ bránil se Žblabuňka, který pochopil, že situace není ani zdaleka tak beznadějná, jak se ze začátku zdála.

„Pasti? Ta vaše past je nejmodernější protipožární zařízení, vy chytráku. Konstruovali jsme ho u nás v muzeu a jenom díky tomu nás tady ubytovali! Víte vy vůbec, kolik je v zásobníku na střeše vody?“

„Ne, kolik?“ zeptal se bezelstně docent Korýtko.

„Strašně moc!“

„A nedá se to vypnout?“

„Jistě, ve sklepě je hlavní uzávěr,“ vzpomněl si Myrtil. „Rychle do sklepa!“

„A jsme u toho! My jsme původně taky hledali schody do sklepa,“ přisadil si Korýtko.

„Do sklepa? Neříkali jste náhodou, že jste si chtěli jít zaběhat?!“ zarazil se Myrtil a změřil si Rosničku podezřívavým pohledem.

„No… jistě, to víte, to není jen tak...,“ začal kličkovat Rosnička.

„Čekám! A nepřejte si vědět, co se stane, jestli zjistím, že jste šli pro víno!“

„Pro víno? Ale kdepak, ha, ha, jak vás to mohlo napadnout?“

Kolem proběhla postava zahalená do promočeného prostěradla a křičela: „Hů, hů. Jsem vodní duch!“

„Vidíte? Vy jste, Rosničko prostě destruktivní typ!“ ohlédl se za postavou Myrtil, ale pak jeho oči opět vyhledaly profesora Rosničku a objevil se v nich všeobviňující pohled.

„Ale -“

„Žádné ale! Co jste chtěli dělat ve sklepě? V noci? V nočních košilích?!“ Rosnička zapnul i záložní zdroje svého mozku. „Chtěli jsme najít sáňky.“

„Cože?“

„Sáňky. Chtěli jsme si to běhání trochu zpestřit, aby to nebylo tak jednotvárné.“

„To je pravda,“ souhlasil překotně Korýtko.

„Jak jsem na to mohl zapomenout,“ plácnul se do čela Žblabuňka.

„Tak sáňky, ano? To jako to sněhové vozítko, na kterém loni řádili Jeroným se Zuzanou?“ nedůvěřivě se ujišťoval Myrtil.

„To jsou přesně ony.“

„A to vám mám jako věřit, ano? Ještě vloni jste vedl celkem obšírnou řeč na téma, proč neopouštět Trdlíkovu chalupu a velice zasvěceně jste hovořil také o nebezpečích, která číhají na člověka na sněhu! To byla jediná chvíle, kdy jsem na chvilku uvažoval o tom, že jste možná přeci jen normální!“

„Lidé se mění,“ nedal se Rosnička.

„Ano, letos bychom rádi všechno dohnali,“ připojil se Korýtko.

„Vlastně to měl být trénink na ten závod…“ „Rosničko, co to zase plácáte?“

Okolo proběhla opět postava v prostěradle a křičela: „Jsem delfín, jsem delfín!“

„No… víte…, domluvili jsme si s kolegy takový závod na saních… A každá chvilka pro trénink je dobrá.“

„Co to proboha plácá?“

„ Ticho, tohle by mohlo projít, starej strašně rád soutěží…“

Voda pomalu přestávala téct.

„Závod jste říkal?“ zpozorněl Myrtil.

„No, vlastně to mělo být překvapení…“

„Jen se nestyďte, myslím, že se vám celkem úspěšně podařilo překvapit všechny v dosahu několika desítek metrů!“

„Jde o to, že každé oddělení si postaví svoje vlastní saně a bude se soutěžit, kdo dojede nejdřív dolů do Hornoskalního sedla. Je to vzdušnou čarou jen několik kilometrů, ale po cestě jsou celkem prudké zatáčky. A pak je taky třeba přejet trať…“

„Kde na tohle všechno přišel?“

„To je úplně jedno, hlavně aby to Kuštil sežral a neptal se na to víno. Víte, co by se nám mohlo všechno stát?“

„Takže každé oddělení svoje sáňky, říkáte?“ uklidňoval se pomalu Myrtil.

„Ne, co?“

„Jednou chytil kolegu z oddělení Bagatelizovaných minerálů, jak konzumuje černou desítku Gerharta v pracovní době a ten pak musel tisíckrát opsat větu: ,Na akademické půdě je konzumace alkoholu v kombinaci se sbližováním se s opačným pohlavím zakázáno.’„

„Ano, pravidla dovolují si je trochu vylepšit.“

„A on se sbližoval?“

„Sbližoval. S kolegyní Tildou z archivu. Mám ten dojem, že když je načapal, byli sblížení, jak jen to nejvíc šlo.“

„Tak dobrá. Počítejte ale s tím, že se také zúčastníme, nemyslete si, že oddělení Mechanických převodů zůstane pozadu!“

Okolo se pomalu šourala postava ve schnoucím prostěradle, ze které stoupla pára.

„Ale copak?“ zašklebil se posměšně Myrtil, „Už žádný delfín? Ani vodní duch?“

Postava sejmula prostěradlo.

Myrtil se zarazil, protože pod ním byl majitel chaty „U zasněžené krávy“, pan Trdlík.

„Dejte mi pokoj ano? Vy jste nikdy neztroskotal?“ řekl a prošel mezi vědci na schody, které blokovali.

* * *

Majitel statku na svahu u Hornoskalního nádraží, Vendelín Troubil si toho rána přivstal, zachumlal se do kabátu z medvědí kůže, který na podzim získal výhodnou výměnou za dvacet králíků strakáčů, vzal v kůlně širokou lopatu na sníh a vydal se hlubokými závějemi nad chalupu.

Vítr navál za poslední týden sníh přesně nad jeho statek a hrozilo utržení menší laviny. Vendelín Troubil byl člověk pracovitý, a tak se hned bez větších prostojů pustil do díla - nakupeným sněhem se proházel až do jeho středu, tam odtud uplácal jakousi primitivní dráhu, která objížděla jeho statek, polil ji vodou, která okamžitě zmrzla, a vytvořila tak hladkou klouzačku.

Vzhledem k příkrosti svahu to byl nejlepší způsob, jak se sněhu zbavit s vynaložením co možná nejmenšího úsilí. Tento systém fungoval už staletí - každý sedlák obklíčil klouzačkou svoje stavení a jeho spodní soused plynule navázal, takže někdy vznikla dráha dlouhá až několik desítek kilometrů, která odváděla sníh samospádem hluboko do údolí, kde neškodně tál v některém z potoků. Další výhoda spočívala v tom, že když se sníh během zimy takto pravidelně likvidoval, nehrozily na jaře v údolí záplavy.

Vendelín Troubil skončil s prací okolo poledne, zamával na souseda Váchala, který ještě dokončoval svůj úsek, a šel se naobědvat.

„Víš, co ti řeknu, Vendýsi?“ přivítala ho s talířem v ruce manželka.

„Vím. Budeš jako každoročně strašit tím, že tam někdo spadne a dole se zabije,“ zabručel Vendelín.

„To není žádný strašení, ale vážná věc! Ty už si nepamatuješ, jak tam vloni žuchnula sousedovic Micka?“

„Pamatuju, no a co?“

„Když ji dole za tři dny našli, vypadala jako staženej králík!“

„Protože to byla ta nejpitomější kočka na světě. Ostatní zvířata se klouzačce vyhejbaj jako čert kříži{3}. A když je člověk jenom trochu šikovnej, tak se tam může celkem bezpečně klouzat.“

„To nikdy nevíš. Nepodaří se ti zastavit a co pak?

Aha?“

„Když už je někdo natolik pitomej, že přehlídne metrovej ochrannej val, nevšimne si cedulí s vykřičníkem, který jsou natlučený pět metrů od sebe, a nepřerazí se ani o drát, kterej tam většina lidí ještě pro jistotu dává, tak si tu rozbitou držku dole jenom zaslouží. A přestaň myslet na blbiny a dej už mi tu polívku, mám hlad jako vlk!“

* * *

Zpráva o chystaném závodu se po „Zasněžené krávě“ rozletěla rychlostí blesku. Ještě během noci byly svolány tajné rady členů jednotlivých oddělení a detailně probrány plány na strategii závodu a ustanoveny komise, výbory a podvýbory pro konstrukci sání. Také byli vysláni špióni, kteří měli nějakým vhodným a nenápadným způsobem zjistit, jak si vedou konkurenční skupiny.

V tomto případě sedlák Troubil narážel na pověst o tom, jak slabá vdova Málková namlátila čertovi křížovým klíčem, a způsobila mu tak četné tržné rány. Nutno podotknout, že to je jeden z těch mírnějších příběhů, taková pohádka Nepozorný čert a rozjetý vlak s ostnatým drátem už se ani nesnaží svoji brutalitu nijak skrývat.

Největší shon ale panoval ve třech pokojích, a to u Myrtila Kuštila, profesora Rosničky a u Jeronýma a Zuzany. V prvních dvou případech byl důvodem fakt, že šlo o zachování jakési akademické cti, která nedovolovala uznat, že jedno oddělení je lepší než druhé. V případě vedoucího oddělení Bublajících roztoků a jeho přítelkyně byla veškerá energie soustředěna na to, aby nebyli vypátráni svými kolegy, a měli tak čas a prostor jen sami pro sebe.

„Řeknu vám to takhle,“ začal poradu Myrtil, „je naprosto nepřijatelné, aby závod vyhrál ten šílenec Rosnička. Já sice nejsem ani v nejmenším zastáncem podobných hazardních sportů, ale v tomhle případě jde o čest celého oddělení, takže doufám, že přijdete s konstruktivními návrhy!“

Zakřiknutý mladík v rohu nesměle zvedl ruku. „Prosím. Mimochodem, vy jste kdo?“ pokynul mu rukou Myrtil.

„Ehm, praktikant Patička, pane profesore…“

„Dobrá, Patičko, co nám chcete říct?“

„Ehm, je známá věc, ehm, že pokud se za určitých teplotních podmínek sníh poleje vodou, okamžitě zamrzá a tvoří ledový povrch. Ehm, pokud bychom na naše vozidlo umístili zásobníky s vodou, řádně zaizolované tedy, a pomocí hadiček instalovali trysky přímo před lyžiny, dá se předpokládat, že se přímo před sáněmi bude tvořit zledovatělá dráha, která nám dovolí se pohybovat zhruba dvě celé šest krát rychleji, než po sněhu, ehm…“

„Výborně, mladý muži!“ netajil se nadšením Myrtil.

„Když dovolíte, pane…,“ zvedl se pod oknem další z Myrtilových lidí, asistent Kolčava.

„Jistě, kolego, jistě…“

„Pokud jsem to dobře pochopil, celá pravidla závodu se omezila pouze na to, že na povel ,start’ posádky i se svými stroji odstartují a budou se snažit co nejrychleji dostat dolů ke stanici ,Hornoskalní sedlo’. V tom případě bych navrhoval odstartovat pomocí známého principu, na kterém funguje prak. Udělí nám to dostatečnou počáteční rychlost a náskok před soupeři.“

„No vidíte, jak to jde, když se chce. Nějaké další návrhy?“

„Co takhle vyrobit aerodynamická křidélka a spoilery? Snížili bychom koeficient odporu, a tím pádem by se zvýšila rychlost.“

„Další, třeba vy tam vzadu…“

„Dole bude třeba nějak zabrzdit, takže doporučuji připravit na několik provazů do zadní části vozidla prostěradlo, které po rozložení naopak koeficient odporu prudce zvýší, tak abychom mohli zastavit. Pokusím se to propočítat…“

„Dobře. Doktore Máslo?“

„Pokusím se vyrobit speciální tvrzené přilby pro případ nárazu…“

Dveře za Myrtilem se rozletěly a v nich stál udýchaný docent Obtáhlo.

„Nebudete tomu věřit, ale Rosnička a spol. se dali dohromady s Bublajícími roztoky! Víte, co to znamená?“

„Jeroným taky?!“ zděsil se Myrtil.

„To ne, toho a slečnu Zuzanku nemůže nikdo najít…“

„To se mi ulevilo, Jeronýmovi se dá věřit, ten by se s Rosničkou nikdy nespolčil!“

„Ale pane, to nic neřeší!“ prudce dýchal Obtáhlo. „S panem Myšpulkou nebo bez něj, určitě mají alespoň trochu Evrta!“

„Přísně jsem zakázal brát si sem s sebou jakýkoliv materiál!“ zrudnul Myrtil. „A pro Bublající roztoky to platilo speciálně!“

„To jistě, pane,“ podotknul doktor Máslo, „ale to přece nikdo nerespektuje, vždyť i vy máte na stole krabici s nářadím.“

„To je něco jiného… to mám kvůli údržbě pokoje… No tak dobrá, jsme ztraceni, co budeme dělat?“ složil Myrtil hlavu zoufale do dlaní.

Všichni přítomní se k němu seběhli a začali ho plácat po ramenou a pronášet uklidňující věty.

„Počkat!“ vzchopil se prudce Myrtil, a způsobil tak několika nejbližším kolegům modřiny, „Když má Rosnička Evrta, proč bychom ho neměli také? Všichni ven a hledat Jeronýma. Ať mi nikdo nepovídá, že s sebou alespoň větší než malé množství nemá! Co stojíte? Jedu, jedu, ať to lítá! Patička! Pro vás to neplatí?!“

* * *

Jeroným a Zuzana byli schovaní ve spíži za kuchyní a v klidu jedli sýrový nářez a popíjeli červené víno.

„Stejně to dlouho nevydržíš,“ smála se Zuzana.

„Kdepak, do toho ať mě netahají, zase to skončí jako před třemi lety.“

„Myslíš, jak se Rosnička s Myrtilem vsadili, čí holub vyletí výš?“{4}

„Přesně.“

„Já tě znám, Jeronýme, jakmile tě Myrtil poprosí o pomoc, zasvítí ti oči a pustíš se do toho. Já se přeci nezlobím, jenom mi přijde legrační, že i ve vašem věku dokážete takhle řádit.“

„Tomu ty nerozumíš, Zuzanko, protože jsi ženská,“ odvětil mezi dvěma sousty Jeroným.

„Rozumím tomu moc dobře. Jde jenom o to, kdo dál dočůrá. Jako malí kluci.“

„Ale letos ne, i kdyby prosili! Chci si užít dva týdny v klidu, a ne hašením budov, vyprošťováním zasypaných lidí a rozhovory s psychicky labilními jedinci se smyčkou na krku.“

Za dveřmi v kuchyni se ozval zvuk rozbíjených hrnců.

„Vidíš, už je to tady!“

„Tady nás nikdy nenajdou, neboj se.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Mám takové tušení.“

Zuzana se od srdce zasmála.

„Nerada ti to připomínám, ale podobné tušení jsi měl, když jsi nechal pokousat hraběte Samuela jeho strýcem Euliánem a Sam nejen že do teď není v pořádku, ale dokonce prý učí obě dryády háčkovat. Prý jim to moc jde.“

„Nikdo nemohl vědět, že máš tak silný genotyp, to je celé.“

„Všimnul sis, že se i Eulián naposledy choval trochu zženštile?“

„Tak silný genotyp zase nemáš,“ načertil se Jeroným.

„Ale vždyť já tě jenom zlobím, víš?“ pohladila ho Zuzana po vlasech.

Jeroným jedl chvilku mlčky a byl vyrušen až tichým zaklepáním.

„Tady nikdo není!“ zakřičel.

„Ale pane Jeronýme, nutně vás potřebujeme,“ ozval se škemravý hlas.

„To jste vy, Patičko? Vyřiďte Myrtilovi, ať si trhne nohou!“

Za dveřmi byly slyšet vzdalující se šoupavé kroky.

„Měl jsem představu, že si zalyžuju, pokochám se výhledem do údolí, postavím si sněhuláka a tak, a ne že budu pomáhat stavět raketové saně!“

Ozvalo se další zaťukání.

„Nejsem tady!“ zakřičel Jeroným.

„Ale profesore, prosím vás, jenom trošku Evrta, nic víc po vás nechceme,“ ozval se prosebný hlas.

„Doktore Máslo! Já se vám divím! Máte to zapotřebí ve vašem věku? Řekněte Myrtilovi, že nedostane ani kousek. To tak, Evrta a já zase budu celý rok poslouchat ty jeho rádoby vtipné poznámky. Nic nebude a dejte mi pokoj!“

„Já tě Jeronýme, obdivuju, ta vytrvalost, víš? To skálopevné přesvědčení, ta vůle!“ smála se Zuzana a podala Jeronýmovi láhev s vínem.

„To nic není, stačí chtít a jde to samo. Ať si nemyslí, že změknu. Ne a basta.“

Ozvalo se zaškrabání na dveře.

„UŽ JSEM ŘEKL!!!“ zahulákal vztekle Jeroným.

„Bůůůůůů???“

„MATYLDO???“ „Bůůůůůů!!!“

„I ty??? Zapomeň na to!!! A jestli ještě Myrtil někoho pošle, dostane pánvičkou do hlavy!!!“

„To bys vážně udělal?“ podivila se Zuzana.

„Jistě, když si nedají říct, tak ať se potom nediví.“

„Zatím jsi vždycky Myrtilovi vyhověl, když tě požádal o nějakou tu rachejtli na den Sestry Broskvové.“

„To je jiný případ, to s tím vůbec nespojuj.“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře. Jeroným se postavil s připravenou pánvičkou a přívětivě zavolal: „Dále.“

Když se dveře otevřely natolik, že dovolovaly kolmo vedený úder, švihnul Jeroným pánvičkou ze všech sil. Na zem se kupodivu nesložil nikdo z Myrtilových lidí, ale majitel „Zasněžené krávy“, pan Trdlík.

„Dobrá!“ zakřičel Jeroným do kuchyně, když se vzpamatoval z prvotního šoku a pomohl zmatenému muži vstát. „Přesvědčili jste mě!“

* * *

Start závodu byl stanoven na dvě hodiny odpoledne pod chatou u „Zasněžené krávy“. Na startovní čáře se shromáždilo osm závodních saní vlastní konstrukce a jedny sáňky dřevěné obyčejné, které si vypůjčil ze sklepa místní kuchař se Zuzanou{5}.

Na kraji řady stál na žluto natřený stroj profesora Rosničky, hrdě nazvaný Smrtící blesk, hned vedle něj Myrtilova Fialová střela, následoval Sněhodrtič oddělení Bagatelizovaných minerálů, Ledová pomsta oddělení Triviálních dějinných příčin, Rosomák sestrojený lidmi z Bublajících roztoků, Splašená kedlubna oddělení Kuriózních pohledů shora a na samém konci sáně nazvané Líný Slimejš osedlaný oddělením Neurčitých tvorů a Zuřivá rosnatka oddělení Listnatých druhů.

Všechny stroje byly dvoumístné a vybavené spoustou různých přídavných zařízení. Startovního praporu se ujal majitel chaty, pan Trdlík, který usoudil, že pokud je trasa závodu vedena směrem pryč od „Zasněžené krávy“, nehrozí žádné nebezpečí.

Ihned po odmávnutí se do čela závodu dostal Smrtící blesk profesora Rosničky, a to díky nevídanému zrychlení, kterého dosáhl pomocí trysky, upevněné vzadu za saněmi. V těsném závěsu za ním se vyřítila Myrtilova Fialová střela, katapultovaná napnutou gumou uchycenou mezi dva smrky. Další pořadí už nebylo pro vývoj závodu zdaleka tak důležité, protože ostatní závodní stroje poháněla pouze gravitace, nebo síla posádek.

Například Rosomák, ačkoliv na jeho palubě seděli dva členové oddělení Bublajících roztoků, nebyl napumpovaný žádnou sloučeninou a jeho pohyb zajišťovala, kromě sklonu svahu, čtyři odstrkávací bidla, se kterými jeho posádka obratně manipulovala{6}. Naproti tomu Ledová pomsta byla vpřed hnána plachtou, vyrobenou ze dvou prostěradel a podprsenky paní Trdlíkové, která měla podle mínění členů posádky ten nejlepší aerodynamický koeficient{7}.

„Vidíte, Korýtko?“ křičel nadšeně Rosnička na svého kolegu. „Nemají šanci, žabaři!“

„No, já nevím, profesore,“ namítnul oslovený, „ale já bych neříkal hop, dokud jsme nepřeskočili, tedy dokud nejsme v cíli, což znamená na nádraží.“

Rosnička si musel na hlavě přidržovat pletenou čepici, kterou se mu snažil svištící vítr tvrdošíjně odfouknout.

„Ha, ha, nesmíte být takový pesimista, kolego, máme Evrta, nic silnějšího už neexistuje!“

Korýtko jenom zakroutil hlavou.

„Vidíte je?“

„Ne, za námi se zvedá strašný oblak sněhu, není vidět na deset sáhů!“ křičel Patička do skučení větru.

„To je dobře, když my nevidíme dozadu, je to stále lepší, než když oni nevidí dopředu.“

* * *

Koniec ukážky