Stephen King

ZA SOUMRAKU

Copyright © Stephen King, 2008

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: JUST AFTER SUNSET

Translation © Linda Bartošková, 2009

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-281-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-282-2 (mobi)

Pro Heidi Pitlorovou

„Umím si představit, co vidíte. Ano, je to vskutku hrůzné. Není to však nic nového, odehrává se tu starý tajuplný příběh… Jméno takových sil nesmí být vysloveno, nelze o nich mluvit a nelze si je představovat, leda překryté závojem a označené symbolem, takovým, který se většině z nás jeví jako malebná, poetická iluze a jiným jako pošetilá povídačka. Je však jisté, že vy i já jsme poznali něco z děsu, který může pobývat v tajných životních zákoutích a vyzařovat i zpod lidské kůže; to beztvaré, co na sebe bere podobu. Ach, Austine, jak je to možné? Jak je možné, že samo slunce před něčím takovým nezčerná, pevná zem se neroztaví a nezačne pod takovým břemenem vřít?“

Arthur Machen

Velký bůh Pan

ÚVOD

Jednoho dne v roce 1972 jsem přišel domů z práce a uviděl, že manželka sedí v kuchyni u stolu a před sebou má zahradnické nůžky. Usmívala se, což naznačovalo, že nemám příliš velký průšvih. Na druhou stranu mě požádala, abych jí dal peněženku. To nevypadalo dobře.

Přesto jsem jí peněženku podal. Vykutala z ní moji kreditku od společnosti Texaco – tehdy se takové věci mladým manželům posílaly běžně – a pokračovala tím, že ji rozstřihla na tři kusy. Když jsem namítal, že ta karta byla moc šikovná a že jsme na konci měsíce vždycky dokázali zaplatit aspoň minimální splátku (někdy i víc), jenom zavrtěla hlavou a řekla mi, že úroky jsou mnohem vyšší, než si křehká ekonomika naší domácnosti může dovolit.

„Lepší je zbavit se pokušení,“ prohlásila. „Já tu svoji už taky rozstřihla.“

A bylo to. Ani jeden jsme pak další dva roky žádnou kreditku neměli.

Udělala to dobře a chytře, protože v té době nám bylo něco přes dvacet a museli jsme se starat o dvě děti. Finančně jsme se drželi těsně nad vodou. Já učil na střední škole angličtinu a přes léto pracoval v jedné velkoprádelně, kde jsem pral povlečení z motelu a občas ty motely objížděl s dodávkou. Tabby se přes den starala o děti, psala básně, když si zdřímly, a po mém příchodu ze školy šla na celou směnu do bistra Dunkin’ Donuts. Když jsme dali naše příjmy dohromady, stačilo to na zaplacení nájmu, nákup potravin a plínek pro mladšího syna, ale už to nestačilo na telefon, toho jsme se vzdali stejně jako karty Texaco. Příliš pokoušel, abychom někomu meziměstsky zavolali. Zbylo nám dost, abychom si občas koupili knížku – bez těch jsme ani jeden nedokázali žít – a zaplatili moje zlozvyky (pivo a cigarety), ale pak už skoro nic. Rozhodně jsme neměli peníze na to, abychom platili finanční náklady luxusu, jaký představovalo vlastnictví toho šikovného, ale vrcholně nebezpečného kousku plastu.

Pokud nám přece jenom nějaké peníze zbyly, obyčejně putovaly na takové věci jako opravu auta, účty od doktora nebo to, čemu jsme s Tabby říkali „blbosti pro děti“: hračky, dětskou ohrádku z druhé ruky, pár těch strašných knížek od Richarda Scarryho. A tahle přilepšení často pocházela z honorářů za povídky, které jsem dokázal prodat pánským časopisům jako Cavalier, Dude a Adam. V těch dobách vůbec nešlo o psaní literatury a jakékoli diskuse o „trvalé hodnotě“ mé beletrie by byly stejný luxus jako kreditka. Ty povídky, pokud jsem je prodal (což se nestalo pokaždé), byly prostě vítané finanční přilepšení. Díval jsem se na ně jako na řadu bonbonových koulí, do kterých jsem se pokoušel trefit, a místo pálkou jsem se oháněl fantazií. Občas jsem nějakou rozbil a ven se vysypalo pár set babek. Jindy jsem minul.

Naštěstí – a můžete mi věřit, když říkám, že jsem měl v životě mimořádné štěstí, a nejen v tomhle – mě práce zároveň těšila. Většinou jsem ty povídky ze sebe vychrlil a pak byl úplně vyřízený. Padaly jedna za druhou jako hity z jedné rockové rozhlasové stanice na středních vlnách, která neustále vyhrávala v místnosti, kde jsem psal a zároveň se tam pralo prádlo.

Psal jsem je rychle a tvrdě, málokdy se ohlížel, jakmile jsem text podruhé zrevidoval, a nikdy mě nenapadlo uvažovat o tom, odkud se to ve mně bere nebo jak se struktura dobré povídky liší od struktury románu, nebo jak se má člověk starat o vývoj postavy, expozici příběhu a časový rámec. Psal jsem, jak mi narostl zobák, řídil se pouze intuicí a klukovskou sebedůvěrou. Zajímalo mě jen to, že mě ty příběhy napadaly. O nic jiného jsem se starat nemusel. Rozhodně mě nikdy nenapadlo, že psaní povídek je křehké umění a dá se zapomenout, pokud se nepoužívá v jednom kuse. Tehdy mi křehké nepřipadalo, naopak mi většina těch povídek připomínala buldozer.

Spousta úspěšných romanopisců v Americe povídky nepíše, a kvůli penězům to asi nebude. Na tenhle aspekt finančně úspěšní spisovatelé myslet nemusejí. Možná je to spíš tím, že když se svět spisovatele na plný úvazek smrskne pod hranici, řekněme, sedmdesáti tisíc slov, zmocní se ho jakási klaustrofobie. Nebo je to prostě tím, že cestou někde vytrousil grif na miniatury. V životě je spousta věcí, které se podobají jízdě na kole, ale psaní povídek k nim nepatří. Tohle se opravdu zapomenout dá.

Na přelomu osmdesátých a devadesátých let jsem psal povídky stále méně a ty, které jsem přece jen zplodil, byly stále delší (a několik těch delších je i v této knížce). To bylo v pořádku. Ale jiné povídky jsem nenapsal, protože jsem musel dokončit takový nebo makový román, a to už v pořádku nebylo – cítil jsem, jak mi vzadu v hlavě ty nápady přímo křičí, že chtějí na papír. Některé se tam nakonec ocitly. Jiné, bohužel, odumřely a vítr je odvál jako prach.

Nejhorší bylo, že u některých příběhů už jsem nevěděl, jak je napsat, a to bylo děsivé. Věděl jsem, že bych je býval dokázal napsat tehdy v prádelně na Tabbyině staré přenosné olivettce, ale jako mnohem staršímu muži, který ovládá řemeslo mnohem lépe a má mnohem dražší nástroje – například tenhle macintosh, na němž dnes večer píšu –, mi ty povídky unikaly. Pamatuji si, jak jsem jednu smolil a vzpomínal na stárnoucího mečíře, který se bezmocně dívá na krásnou toledskou čepel a zoufá si: Já kdysi věděl, jak se takové věci dělají.

Jednoho dne před třemi nebo čtyřmi lety jsem dostal dopis od Katriny Kenisonové, která vydávala jednou ročně sbírku Nejlepší americké povídky (pak ji nahradila Heidi Pitlorová, které je věnována kniha, již právě držíte v rukou). Paní Kenisonová se mě zeptala, jestli bych neměl zájem uspořádat svazek ročníku 2006. Na to jsem se nemusel ani vyspat ani nad tím dumat při odpolední procházce, souhlasil jsem okamžitě. Měl jsem k tomu všemožné důvody, některé dokonce bohulibé, ale byl bych opravdu hrozný lhář, kdybych si nepřiznal, že v tom hrály roli i osobní zájmy. Myslel jsem, že když si přečtu pořádnou porci povídek a ponořím se do toho nejlepšího, co můžou americké literární časopisy nabídnout, třeba znovu pochytím něco z té lehkosti psaní, která mi unikala. Ne že bych potřeboval ty honoráře – sice malé, ale pro začínajícího spisovatele velice vítané –, abych koupil nový tlumič na ojeté auto nebo dárek k narozeninám pro svou ženu, ale měl jsem pocit, že ztráta schopnosti psát povídky není férová cena za peněženku naditou kreditkami.

Jako hostující editor jsem za ten rok přečetl stovky povídek, ale o tom se tady nebudu šířit. Jestli máte zájem, kupte si tu knížku a přečtěte si úvod (navíc se pokocháte dvacítkou bezvadných povídek, což rozhodně není k zahození). Důležitější pro následující povídky bylo, že jsem se znovu nadchl a začal je psát zase jako za starých časů. Doufal jsem v to, ale neodvažoval se věřit, že se to stane. První z těch „nových“ povídek byla „Willa“, což je také první povídka v této knize.

Jsou tyhle povídky aspoň trochu dobré? Doufám, že ano. Pomohou vám přečkat nudný let (pokud čtete) nebo dlouhou cestu autem (jestli je posloucháte)? V to opravdu doufám, protože když se tohle stane, je to svým způsobem zázrak.

Psal jsem je s velkou chutí, to je jisté. A doufám, že se do nich rádi začtete a že vás strhnou. A dokud si budu pamatovat, jak se to dělá, nepřestanu.

Jo, a ještě něco. Vím, že někteří čtenáři si rádi počtou, jak nebo proč některé povídky vznikly. Jestli patříte k takovým lidem, vzadu najdete moje komentáře. Ale jestli je nalistujete dřív, než si přečtete povídky, tak se styďte.

A teď dovolte, abych vám šel z cesty. Ale ještě než půjdu, chci vám poděkovat, že jste přišli. Dělal bych stále to, co dělám, kdybyste nepřišli? Ano, jistěže ano. Protože jsem šťastný, když do sebe slova zapadají, obraz se vynořuje a vymyšlení lidé dělají věci, které mě těší. Ale s tebou je to lepší, věrný čtenáři.

S tebou je to vždycky lepší.

Sarasota, Florida

25. února 2008

WILLA

Nevidíš, co máš přímo před nosem, říkávala, ale to nebyla tak docela pravda. Uznával, že si její posměšky občas trochu zaslouží, ale úplně slepý nebyl. A jak tak cáry červánků nad pohořím Wind River bledly do jedovatě oranžové, rozhlížel se David po stanici, až si všiml, že Willa odešla. Říkal si, že to neví jistě, ale takový názor měla jen jeho hlava – kámen v žaludku znamenal dostatečnou jistotu.

Šel hledat paní Landerovou, která ji měla aspoň trochu ráda a označila ji za kurážnou, protože Willa prohlásila, že Amtrak je bordel na kolečkách, když je nechá takhle ve štychu. Spousta se jich o ni vůbec nezajímala, ať už je Amtrak nechal ve štychu nebo ne.

„Tady to voní po máčených sušenkách!“ křikla na Davida Helen Palmerová, když šel kolem. Nakonec si našla cestičku k lavici v rohu, jako ostatně vždy. Momentálně se jí věnovala paní Rhinehartová, aby si manžel mohl trochu oddechnout, a ta se na Davida usmála.

„Neviděla jste Willu?“ zeptal se David.

Paní Rhinehartová zavrtěla hlavou, ale nepřestávala se usmívat.

„Máme k večeři rybu!“ vybuchla paní Palmerová zuřivě. V prohlubince na spánku jí tepal pletenec modrých žilek. Několik lidí se ohlédlo. „Nejdřív tamto, a teď zas todle!“

„Ticho, Heleno,“ tišila ji paní Rhinehartová. Možná se křestním jmenovala Sally, ale David měl pocit, že takové jméno by si zapamatoval, protože dnes člověk narazí na Sally málokdy. Svět se teď hemží samou Amber, Ashley a Tiffany. Willa byla další ohrožený druh a už jen při tom pomyšlení ho sevřela úzkost.

„Jako sušenky!“ zaprskala Helena. „Hromady pitomých starých sušenek!“

Henry Lander seděl na lavičce pod hodinami a držel manželku kolem ramen. Zvedl hlavu a zavrtěl jí dřív, než se David stačil zeptat. „Není tu. Je mi líto. Zašla si do města, jestli máš štěstí. A jestli ho nemáš, vzala kramle nadobro.“ A naznačil gesto, jakým se stopují auta.

David nevěřil, že by jeho snoubenka odjela na západ na vlastní pěst – ta představa byla šílená –, ale uznal, že tu není. Věděl to vlastně ještě dřív, než začal přepočítávat přítomné, a v paměti se mu vynořil úryvek z jedné staré knížky nebo básně o zimě: Výkřik prázdnoty, prázdnoty v srdci.

Nádraží vypadalo jako úzké dřevěné hrdlo. Lidé buď bezcílně bloumali sem a tam, nebo seděli na lavicích pod zářivkami. Sedící měli svěšená ramena, jak je charakteristické pro podobná místa, kde lidé trpně čekají, až poruchu někdo spraví a oni budou moci pokračovat v přerušené cestě. Jen málokdo by jezdil do městečka jako Crowheart Springs ve Wyomingu z vlastní vůle.

„Ne aby ses za ní rozběhl, Davide,“ ozvala se Ruth Landerová. „Už se stmívá a venku je spousta zvěře. A nejen kojotů. Ten kulhavý prodavač knih tvrdil, že za kolejemi, kde je nákladové nádraží, zahlédl několik vlků.“

„Biggers,“ řekl Henry. „Tak se jmenuje.“

„Bylo by mi jedno, i kdyby se jmenoval Jack Rozparovač,“ prohlásila Ruth. „Jde o to, že už nejsi v Kansasu, Davide.“

„Ale jestli šla…“

„Šla ještě za světla,“ přerušil ho Henry Lander, jako by denní světlo bránilo vlkovi (nebo medvědovi) zaútočit na osamělou ženu. Pokud David věděl, klidně by zaútočit mohl. Byl investiční bankéř, žádný odborník na zvířata. Navíc mladý investiční bankéř.

„Jestli přijede náhradní vlak a ona tu nebude, zmešká ho.“ Připadalo mu, že jim nedokáže tenhle prostý fakt natlouct do hlavy. Prostě jim to hlava nebrala, řečeno v současném slangu jeho kanceláře v Chicagu.

Henry povytáhl obočí. „Chceš mi říct, že když ho zmeškáte oba, tak se situace nějak zlepší?“

Jestli ho zmeškají oba, tak nasednou na autobus nebo spolu počkají na příští vlak. Henry a Ruth Landerovi to určitě chápali. Nebo taky ne. Jenže David při pohledu na ně především viděl – měl to přímo před nosem – takovou tu zvláštní únavu typickou pro lidi, kteří dočasně uvíznou někde v zapadákově. A koho jiného Willa zajímala? Jestli jim zmizí z očí v pustinách High Plains, kdo si na ni kromě Davida Sandersona ještě vzpomene? Někteří ji dokonce jaksi bytostně nesnášeli. Ta mrcha Ursula Davisová mu jednou řekla, že kdyby Willina matka vynechala na konci jména to áčko, „bylo by to přesně ono“.

„Půjdu do městečka a podívám se po ní,“ prohlásil.

Henry vzdychl. „Synu, to je velká hloupost.“

„Nemůžeme se v San Francisku vzít, když ji necháme v Crowheart Springs,“ snažil se zavtipkovat.

Kolem procházel Dudley. David nevěděl, jestli je Dudley křestní jméno nebo příjmení, jenom že má na starosti zásobování kancelářskými potřebami a jede do Missouly na jakési krajské školení. Obvykle se choval velmi tiše, takže hýkavý smích, který z něj vytryskl do houstnoucích stínů, byl víc než překvapivý, byl šokující. „Jestli ten vlak přijede a vy ho zmeškáte,“ řekl, „můžete si tu sehnat smírčího soudce a vzít se rovnou tady. Až se vrátíte na východ, všem přátelům povíte, že jste měli veselku jako z opravdové kovbojky. Juchů, parťáku.“

„Nedělej to,“ ozval se Henry. „Už tu moc dlouho nebudeme.“

„To bych ji tu jako měl nechat? To je přece blbost.“

Šel dál dřív, než Lander nebo jeho manželka stačili odpovědět. Na lavičce poblíž seděla Georgia Andreesonová a dívala se, jak její dcerka v červených cestovních šatech skotačí na špinavé dlažbě. Pammy Andreesonová nikdy nevypadala unavená. David se snažil vzpomenout si, jestli ji viděl spát od chvíle, kdy na výhybce u Wind River vlak vykolejil a oni tu zůstali trčet jako zapomenutý balík ve skladu nedoručitelných zásilek. Možná jednou, s hlavou na matčině klíně. Ale to mohla být falešná vzpomínka pramenící z přesvědčení, že pětileté děti mají hodně spát.

Pammy skákala z dlaždice na dlaždici jako pytlík čertích ocásků a ty čtverce používala zřejmě místo nakresleného panáka. Červené šatičky jí poskakovaly kolem buclatých kolen. „Já jsem znala pána, jmenoval se Danny,“ hulákala monotónní říkanku. Davida z ní rozbolely plomby. „Zakopl a upadl, přímo na zadek. Já jsem znala pána, jmenoval se David. Zakopl a upadl, přímo na bavida.“ Zahihňala se a ukázala na Davida.

„Pammy, přestaň,“ ozvala se Georgia Andreesonová. Usmála se na Davida a shrnula si vlasy na straně tváře. Napadlo ho, že to gesto vyjadřuje strašnou únavu, a pomyslel si, že ji s dovádivou Pammy čeká náročná cesta, zvlášť když žádný pan Andreeson není v dohledu.

„Neviděla jste Willu?“ zeptal se.

„Odešla,“ odpověděla a ukázala na dveře s nápisem: ODVOZ DO MĚSTEČKA, TAXI, PRO HOTELOVÉ REZERVACE POUŽIJTE NEPLACENÝ TELEFON.

Objevil se Biggers, kulhal přímo k Davidovi. „Já bych se venku moc nepotuloval, leda vyzbrojený pořádnou kulovnicí. Jsou tu vlci. Viděl jsem je.“

„Já jsem znala holku, jmenuje se Willa,“ vyzpěvovala Pammy. „Bolela ji hlava, tak si prášek vzala.“ Zhroutila se na podlahu a řičela smíchy.

Prodavač Biggers nečekal na odpověď a belhal se nádražím dál. Jeho stín se ve světle zavěšených zářivek dloužil a krátil, a pak se znovu prodloužil.

Phil Palmer se opíral mezi dveřmi pod nápisem o odvozu a taxících. Byl pojišťovákem na penzi a s manželkou cestovali do Portlandu. Měli v plánu nějakou dobu bydlet u nejstaršího syna a snachy, ale Palmer se Davidovi a Wille svěřil, že Helena se nejspíš už nikdy na východ nevrátí. Kromě alzheimera měla rakovinu. Willa to nazvala „dva za cenu jednoho“. Když ji David napomenul, že je to trochu kruté, Willa se na něj podívala a chtěla něco říct, ale pak jenom zavrtěla hlavou.

Teď se Palmer zeptal jako vždy: „Hele, kámo, nemáš cígo?“

Na což David odpověděl také jako vždy: „Nekouřím, pane Palmere.“

A Palmer dopověděl: „Jenom tě zkouším, chlapče.“

Když David vykročil na betonové nástupiště určené pro návštěvníky, kteří tu měli čekat na odvoz do Crowheart Springs, Palmer se zamračil. „To není dobrý nápad, mladý příteli.“

Na druhé straně vlakového nádraží, kde šalvěj a janovec dorůstaly až skoro ke kolejím, cosi zavylo – možná velký pes, ale spíš něco jiného. Přidal se k němu druhý hlas a harmonicky se s ním propojil. Společně pak pomalu utichaly.

„Chápeš, co myslím, bobánku?“ Palmer se usmál, jako by si to vytí objednal na důkaz svého tvrzení.

David se otočil, nechal si čerstvým větříkem rozevlát tenké sako kolem těla a zamířil po schodech dolů. Šel rychle, než si to stačí rozmyslet, a doopravdy těžký byl jenom první krok. Pak už myslel jenom na Willu.

„Davide,“ ozval se Palmer už bez žertování a vtipkování. „Nechoď.“

„Proč ne? Ona šla. Kromě toho jsou ti vlci tamhle.“ Píchl palcem přes rameno. „Pokud to jsou vlci.“

„Jasně že jsou. A pravděpodobně po tobě nepůjdou – pochybuju, že by v tuhle roční dobu byli nějak hladoví. Ale není zapotřebí, abyste oba trávili bůh ví jak dlouhou dobu v tomhle zapadákově jen proto, že se jí zatmělo v hlavě.“

„Zřejmě to nechápete – je to moje děvče.“

„Povím ti nelítostnou pravdu, příteli: kdyby se opravdu považovala za tvoje děvče, přece by něco takového neudělala. Nemyslíš?“

David nejdřív neříkal nic, protože si nebyl jistý, co si vlastně myslí. Možná proto, že často neviděl věci přímo před nosem. Willa to povídala. Nakonec se otočil a podíval se na Phila Palmera, který se opíral mezi dveřmi nad ním. „Myslím, že člověk nemá nechávat snoubenku na holičkách někde v zapadákově. To si myslím.“

Palmer vzdychl. „Skoro doufám, že se tě jeden z těch křováckých šediváků rozhodne kousnout do té tvé městské prdele. To by tě možná naučilo. Malá Willa Stuartovna se stará akorát sama o sebe, to vidí všichni kromě tebe.“

„Jestli půjdu kolem nějaké večerky, mám vám vzít krabičku cigaret?“

„Proč ne, sakra?“ opáčil Palmer. Potom ještě křikl, zrovna když David přecházel přes nápis NEPARKOVAT ZÓNA TAXI namalovaný na prázdné silnici bez obrubníků: „Davide!“

David se otočil.

„Kyvadlovka sem přijede až zítra a do městečka je to pět kilometrů. Takhle to stojí vzadu na stěně informační budky. Takže celý okruh dělá deset kilometrů. Zabere ti to dvě hodiny, a to nepočítám dobu, než ji najdeš.“

David zvedl ruku na znamení, že slyší, ale šel dál. Vítr foukal od hor a byl chladný, ale líbilo se mu, jak mu třepetá sakem a sčesává vlasy. Nejdřív dával pozor na vlky, pozorně obhlížel jednu stranu silnice a pak druhou, ale když žádného neviděl, v myšlenkách se vrátil k Wille. A je pravda, že od druhého nebo třetího setkání s ní se málokdy v duchu obíral něčím jiným.

Určitě se jí zatmělo v hlavě. Palmer měl v tomhle skoro určitě pravdu, ale David nevěřil, že se stará jen sama o sebe. Pravda byla, že ji prostě unavilo čekat tu s hloučkem posmutnělých strašpytlů, kteří naříkají nad tím, že zmeškají tohle a tamto. Nedaleké městečko nejspíš není nic moc, ale v jejích představách určitě skrývalo nějakou možnost zábavy a ta převážila nad možností, že pro ně Amtrak pošle speciál zrovna v době, kdy bude pryč.

Kam by vůbec šla tu zábavu hledat?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD

WILLA