Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

BB Easton: Rychlost

Vydání první

Copyright © 2017 by BB Easton

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2370. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Speed vydaného v roce 2017

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography and Design by BB Easton

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1403-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1404-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

B B Easton

RYCHLOST

POZNÁMKA AUTORKY

Rychlost je fiktivní dílo, založené na postavách a událostech z memoárů BB Easton 44 kapitol o 4 mužích. Prostředí a mnohé situace vyobrazené v této knize sice odpovídají pravdě, ale fyzické vlastnosti a jména všech postav kromě BB byly pozměněny, aby chránily identitu všech zúčastněných. Podobnost se skutečně žijícími osobami je čistě náhodná.

Vzhledem k nadměrné vulgárnosti, násilí, sexuálnímu obsahu a tématům užívání drog a kriminality mladistvých není tato kniha určena čtenářům mladším osmnácti let – a patrně by se před nimi měla úplně schovat.

Tuto knihu věnuju svým rodičům.

Berte to jako omluvu za to, že jsem přivedla domů

na večeři dvaadvacetiletého bývalého trestance

s tetováním na hlavě… když mi bylo teprve šestnáct.

Omluvu, kterou si nikdy,

nikdy nesmíte přečíst – vůbec nikdy.

ÚVOD

Na tomto světě žijí dva druhy lidí – ti, kteří četli moje memoáry 44 kapitol o 4 mužích, a ti, kteří je nečetli. Obě skupiny jsou zde vítány. Pokud ovšem nepatříte k jedné z těchto skupin, a navíc nenosíte příjmení Bradley nebo Easton. V takovém případě je tu prostě příliš vysoká pravděpodobnost, že jsme příbuzní pokrevně nebo sňatkem, než abych vám dovolila pokračovat. Prosím, slečno Bradleyová, odložte knihu a pomalu od ní couvejte. Věřte mi, pane Eastone. Je to pro vaše dobro.

Pokud vaše příjmení není Bradley nebo Easton a máte před sebou první dávku Harleyho Jamese, zůstaňte sedět na zadku. Je to špičkový gauner s tváří neviňátka a vzal mě na největší jízdu života. To není záměrná slovní hříčka! Harleyho postava volně vychází z jednoho mého skutečného bývalého přítele, ale jeho jméno, charakteristické rysy a osobní vlastnosti jsou pozměněné anebo přehnané až do té míry, že by ho ani vlastní máma nepoznala. Chci říct, pojala by podezření, ale dokázat by mi nemohla sakra vůbec nic.

Pokud patříte k první skupině, pak už jste se s panem Harleyem Jamesem seznámili – dokonce s jeho dvěma verzemi. Viděli jste ho vyobrazeného jako rozkošného troubu v mých deníkových zápisech z reálného života a taky jako fiktivního svůdníka v těch, které jsem nastražila na Kena. No, s radostí sděluju, že hvězdou této knihy je fiktivní svůdník Harley, zatímco zápletka, prostředí a časová osa vycházejí většinou z pravdivých událostí. Snažila jsem se vám poskytnout to nejlepší z obou světů – sexy, nebezpečného, tetovaného hrdinu a taky odvážný, syrový příběh ze života.

Jak jsem řekla ve SKINOVI, tahle kniha je moje pravda – jenom to není na sto procent pravdivá pravda.

(V tomhle případě spíš tak pětašedesátiprocentní. Nanejvýš pětasedmdesátiprocentní.)

Příjemnou jízdu!

SLOVNÍČEK

Badzilion – vymyšlené číslo někde mezi jednou miliardou a děsnou hromadou

Bagovat – žvýkat tabák

Bahnění – slang; jízda terénním autem nebo terénní čtyřkolkou mimo vozovku v bahnitých oblastech, jako jsou koryta potoků nebo pole po silném dešti; cílem této rekreační činnosti je mít vozidlo co nejšpinavější, avšak neuvíznout

Benzo – slang; nelegálně používaná pilulka proti úzkosti, která náleží do skupiny benzodiazepinů; jako příklad uvedeme xanax, valium, ativan, neurol, diazepam, lexaurin a rohypnol

Čtyřistadvacetdevítka – slang; zastaralý mustang s motorem o objemu 429 krychlových palců

Čtyřkolka – terénní vozidlo, podobné motorce se čtyřmi koly

Devětjedenáctka – slang; model Porsche 911

Dezerce – vojenský termín; znamená nepovolené opuštění jednotky vojákem

DI – dopravní inspektorát

Dvaadvacítky – slang; dvaadvacetipalcová kola u auta

Extáze – pouliční droga 3,4-methylendioxymethamfetamin, zkráceně MDMA

Fastback – nejvíc sexy styl sportovního auta, co kdy vznikl, typický linií střechy, která se plynule svažuje přes zadek auta až k zadnímu spojleru

Gutterpunk – slang; mládež potulná nebo bez domova, která je svým zevnějškem a životním stylem spojená s punkovou subkulturou

Head Shop – maloobchodní provozovna specializovaná na potřeby k užívání marihuany a tabáku

Hooptie – slang; velký starý model amerického sedanu, často v bídném stavu, ale vybavený

Hovnastický – opak fantastického

Kuntrilion – badzilióntý orgasmus jedince

Motohlava – slang; nadšenec pro auta nebo automobilové závody, který má hojnost znalostí z oblasti automechaniky

Natty Ice – slang; Natural Ice, levná značka amerického piva, oblíbená mezi vidláky

Naviják – rotační buben s motorovým pohonem, určený k navíjení kusu kabelu připojeného k něčemu hodně těžkému. Kupříkladu trucku, který uvízl v bahně jako malá holka

Pařba – viz Pivní mejdan

Pasník – slang; vymyšlené slovo pro pasivního podvodníka

Pasťák – slang; centrum pro zadržování mladistvých; vězeňské zařízení pro nezletilé

Pětinulka – slang; Ford Mustang s pětilitrovým osmiválcovým motorem, vyráběný v letech 1979–1993; přezdívka se vztahuje k malému stříbrnému emblému, připevněnému za předními podběhy u tohoto konkrétního modelu, na kterém stojí 5.0

Pivní mejdan – slang; večírek se sudem piva; společenská sešlost adolescentů a mladých dospělých, v jejímž středu se nalézá plechový sud plný laciného piva barvy moči

Ploskolebec – slang; opovržlivý termín používaný k označení příslušníka Sboru národní pěchoty Spojených států; odkazuje na účes s rovným sestřihem na temeni, jaký mnozí mariňáci nosí a s nímž jejich hlava vypadá, jako by byla nahoře plochá

POS – zkratka pro Piece Of Shit, česky sračka

Prásknout narkáčům – slang; sdělit policii nebo státním orgánům, že někdo vlastní nedovolenou drogu; odvozeno od slova narkotika

RPM – zkratka Revolutions Per Minute, česky počet otáček za minutu

Sjetý – slang; jsoucí pod vlivem drog

Skin – slang; příslušník subkultury skinheadů

Slicks – speciální závodní pneumatiky pro auta, které jsou obzvlášť široké a místo vzorku mají hladký povrch

SoCo – zkratka, slang; Southern Comfort, značka whisky

Spojler – chlopeň nebo oblouk na zadní části auta; slouží ke zvýšení přítlaku na vozovce a zlepšuje aerodynamiku

Špek – termín, jímž hipíci označují ručně ubalenou marihuanovou cigaretu

Točivý moment – též kroutivý moment; jedna ze základních vlastností motoru; určuje, jak rychle vozidlo akceleruje a při automobilových závodech v ulicích na krátkou vzdálenost se považuje za důležitější než počet koňských sil

Tovární verze – vozidlo bez dodatečných úprav

Ulítnutí zadku – slang; když zadní konec vozidla klouže ze strany na stranu v důsledku řízení nebo smyku

Vidlák – slang; opovržlivý termín používaný k označení pracujícího bílého venkovana z jihovýchodu Spojených států

Zajdalen – mytické stvoření ze severoamerického folkloru, které vznikne, když se jelení paroží připevní k vycpanému zajíci

Zapadák – slang; laciné nebo zdarma ubytování s minimálními vymoženostmi, často obývané několika osobami zároveň a používané jako úkryt před policií anebo sloužící k aplikaci drog

Záznam – míněn záznam v rejstříku trestů

Žihadlo – specifický typ motocyklu, typický nízkou hmotností, aerodynamickým tvarem a oblibou mezi pouličními závodníky

Kapitola 1

ČERVEN 1998

Když jsem se o svých šestnáctých narozeninách probudila, nevyskočila jsem z postele, abych si běžela pro řidičský průkaz. Nepřemýšlela jsem o tom, že si mám odpoledne vyzvednout svoje první auto – auto, na které jsem šetřila od chvíle, kdy jsem dosáhla věku patnácti let a podle zákona jsem směla pracovat. Úplně jsem kašlala na návštěvu obchoďáku nebo rozbalování dárků nebo jak sním podělaný kus nějakého podělaného dortu. Jediné, co jsem k narozeninám chtěla, bylo celé je prospat, protože kdykoli jsem byla vzhůru, byla vzhůru i moje hlodavá, drtivá bolest na duši. Cítila jsem, jak se mi prokousává žaludeční sliznicí, požírá mou kdysi svěží osobnost, vysává mi energii z kostí jako morek, polyká mou vůli k životu. Být sežraná zaživa bolelo. Být vzhůru bolelo. Spát nebolelo.

Neochotně jsem otevřela oči a podívala se na noční stolek. Červené číslice na budíku zvěstovaly, že jsem zase prospala celé dopoledne. Borůvkový muffin stojící vedle něj s halabala zastrčenou svíčkou mi sděloval, že tu asi byla máma a pokusila se mě probudit. Vytažené žaluzie, které vpouštěly dovnitř neslušné množství slunečního světla, mi sdělovaly, že to zkoušela opakovaně. A ta bílá pilulka a sklenice vody na nočním stolku? No, ty mě akorát sraly.

Posadila jsem se a mžourala na rozmanité krámy na stole, dokud jsem nezahlédla svou krabičku lehkých camelek. Spustila jsem hubené nohy přes okraj matrace, natáhla se přes jídlo a vodu a zvolila místo nich jed. Zapálila jsem si cigaretu a čekala, až konejšivý, uklidňující první nádech vykoná své dílo, ale i to kouření už bylo neradostné. Stejně jako všechno ostatní jsem to dělala automaticky.

Ruka k ústům.

Vdechnout.

Vydechnout.

Opakovat.

Odklepla jsem popel z cigarety do prázdné plechovky od bonbonů na nočním stolku a zadívala se na pilulku, kterou mi matka nechala – maličkou bílou naději, z níž se vyklubalo jen další zklamání. Zvedla jsem ji a prohlédla si ji. Kdyby na ní nebylo vyražené slovo PROZAC, mohla bych se domnívat, že mi dávají obyčejný Tic Tac.

To svinstvo nic nedělalo. Jenom tlumilo živé barvy mého světa do špinavých, nudných odstínů šedi. Místo aby mé pocity tvořila divoká změť zlobných, hněvivých karmínů, vířivé srážky chrpové modři a opatrně mžikající žluti, byl teď můj vnitřní svět šedý jako mrak kouře, který se vznášel metr dvacet nad podlahou a metr dvacet pod stropem mé ložnice. Šedý jako moje pokožka, která mi teď visela mezi žebry a hromadila se v proláklinách tváří a očních důlků.

Šedá jako blednoucí vytetovaný rytíř na vnitřní straně pravého prsteníčku.

Mrštila jsem oslavovanou mentolkou na druhý konec pokoje a poslouchala pink, pink, které vydávala, když se odrážela od stěny, od mého „psacího stolu“ – což byly jen dvě kartotéky a staré dveře, které máma splašila v charitě a barvou ve spreji nastříkala na černo – a přistála na hromadě lesklého vojensky zeleného nylonu na podlaze.

Na hrudi jsem měla pocit, jako by si někdo stoupl za mě a škubnutím utáhl tkanice neviditelného korzetu. V koutcích očí mě pálily slzy, když se mi hlavou začaly míhat nezvané obrazy. Obrazy skinheada, stojícího za mnou u skříňky ve škole, navlékajícího mi maličký zelený bomber přes paže a ramena, aby mi zahřál věčně prochladlou pokožku. Obrazy jeho úsměvu, když si mě otočil, aby obdivoval, jak mi padne. Předtím jsem ho nikdy neviděla s úsměvem. Ne s takovým. Chtěla jsem, aby se znovu usmíval, ale místo toho se mračil, když jsem mu sdělila, že si jeho dárek nemůžu nechat. Když jsem ho odvrhla stejně jako všichni ostatní.

Pevně jsem zavřela oči a přitiskla k nim hrany dlaní, abych se té vzpomínky zbavila. Vzpomínky se pořád zhoršovaly. Doktor se choval, jako by šlo o jednoduchý případ běžné adolescentní deprese. Jako by stačilo trochu prozaku a něco málo odpočinku na lůžku, aby to vymizelo. Jako by bylo normální dívat se, jak váš psychopatický přítel, skinhead na steroidech, umlátí chlapa k smrti. Jako by to, že váš nejlepší kamarád z dětství spáchá sebevraždu a téhož dne pomůžete své nejlepší přítelkyni porodit dítě, bylo normální. Jako by bylo normální, když vaše první láska znenadání nastoupí k mariňákům těsně předtím, než se dozvíte, že vás možná podvedla s jiným chlapem.

No, mně to kurva normální nepřipadalo. Tíha těch spojených traumat mě táhla ke dnu a byla jsem příliš slabá, než abych plavala k hladině. Příliš unavená. Místo toho jsem jen seděla na dně a v duchu se ptala, jak dlouho vydržím nedýchat. Ačkoliv mě oči nepálily od chloru, ale od nikotinu, moje zpomalené, namáhavé pohyby, tíha, která na mě doléhala, střídavé návaly paniky a rezignace, to všechno bylo stejné.

Topila jsem se.

Jenom ne dost rychle.

Bez přemýšlení jsem zamáčkla cigaretu a vstala. Před uslzenýma očima se mi roztančily hvězdičky a hrozilo mi tunelové vidění, ale prodrala jsem se omámeností, protože mě poháněla bolest. Popadla jsem to hnusné pečivo z nočního stolku a zamířila hledat úlevu do koupelny u ložnice svých rodičů.

Ze zvyku jsem rozdrobila muffin do záchodu a spláchla, čímž jsem zničila důkaz. Kdysi jsem nejedla, protože jsem chtěla být hubenější, hezčí, víc podobná Kate Mossové. Teď jsem nejedla, protože jsem kurva jíst nemohla.

Protože něco požíralo mě.

V panice jsem otevřela máminu lékárničku, plně připravená spolykat obsah čehokoli a všeho, co mi padne do ruky, jen aby ta rozbolavělost přešla.

Jenže lékárnička byla prázdná.

Trhnutím jsem odklopila i zrcadlo na tátově straně dvoudvéřové nástěnné koupelnové skříňky. Prázdno. Zásoba opiátů na lékařský předpis, léků proti úzkosti a svalových relaxantů, o níž jsem věděla, že ji tam najdu, prostě zmizela. Dokonce i volně prodejné léky proti bolesti a sirupy proti kašli se rozplynuly ve vzduchu. Prohrabávala jsem jejich zásuvky, skříňky, šatníky, prádelníky, a nenalézala nic než toaletní potřeby, šminky a oblečení.

Ne.

Ne.

Ne!

Srdce mi uhánělo a místnost se začínala naklánět podle své osy. Přihnala jsem se tam v naději, že najdu únikovou cestu ze své nejhorší noční můry, ale místo toho jsem se ocitla v pasti. Utéct se nedalo a stěny se kolem mě svíraly.

Zápolila jsem s dechem, chytla jsem se okraje pultu s umývadlem a zaječela: „Mami! Mamííííí!“

Kolena se mi podlomila dřív, než jsem uslyšela její kroky na vrcholku našich rozvrzaných schodů.

„Ježíši Kriste, BB,“ řekla máma, když narazila na svou vychrtlou dceru, klečící před toaletním stolkem s čelem přitisknutým ke dveřím skříňky. „Co se děje?“

Všechno. Všechno-kurva-všechno.

„Nemůžu najít tylenol,“ vypravila jsem ze sebe.

„Bolí tě hlava, zlato?“ zeptala se tím milým, soucitným hlasem, který ve mně vždycky budil touhu stulit se jí na klín a plakat.

Pevně jsem zavřela oči a přikývla do sukovitého dřeva.

„To mě mrzí, miláčku. To bude asi migréna, viď? Dám ti excedrin.“

Místo aby otevřela nějakou skříňku nebo zásuvku, otevřela máma dveře své šatny, které byly hned za mnou. Otočila jsem se a sledovala, jak odsouvá náruč batikovaných letních šatů, zavěšených na ramínkách, a začíná otáčet stříbrnou kličkou malého černého sejfu doleva a doprava. Neviděla jsem, co dělá, když se dveře sejfu otevřely, ale slyšela jsem známé šramocení lahviček s pilulkami, jak se v nich přehrabovala a hledala to, co jsem podle jejího názoru potřebovala.

Když se máma znovu vynořila ze šatny s dvěma malými bílými prášky v ruce, zrazeně jsem se jí zeptala: „Proč jsou všechny léky tam?“

Máma se rozhlédla po koupelně a začala si natáčet na prst pramínek dlouhých rudých vlasů jako vždycky, když byla nesvá. „No, zlato,“ zmohla se na smutný úsměv a konečně na mě upřela něžné, hnědozelené oči, „ten psycholog, ke kterému jsme tě vzali, říkal, že by asi bylo dobré, kdybychom zamkli všechny léky, co jsou v domě… a zbraně. Víš, dokud ti nebude líp.“

Facka v podobě těch slov mi vyrazila z plic to málo vzduchu, co jsem byla schopná nabrat. Po bledých, vychrtlých tvářích mi skanuly dvě slzy, zatímco jsem zírala do matčiny tváře. Její konejšivé pousmání jen stěží maskovalo bolest ve vyčerpaných očích. Pak jsem se sakra sesypala. Kostnatým tělem mi otřásaly vzlyky, jak mi docházela vážnost situace.

Maminka mi právě zachránila život.

Máma si sedla vedle mě na podlahu, přitáhla si mě k boku a chlácholila mě, zatímco jsem plakala. „Víš,“ hladila mě po pihovaté paži rukou opotřebovanou desítkami let kreslení a malování a sochaření, „asi bys měla přestat brát ty prášky. Trochu jsem si to vyhledala a jeden z vedlejších účinků antidepresiv u adolescentů jsou sebevražedné myšlenky.“

„Vážně?“ Přetáhla jsem si výstřih nadměrně velkého trička přes obličej, abych si utřela slzy a nos. Doufala jsem, že má pravdu. Když jsem mohla přičíst vinu za to, co jsem málem udělala, lékům, připadala jsem si o trochu míň jako zrůda.

„Vážně. Zlato, myslím, že ze sebe prostě potřebuješ dostat to, co cítíš. Nechceš si promluvit s nějakým poradcem? Nebo malovat? Vždycky jsi ráda malovala. Nebo bys třeba mohla psát? Víš, četla jsem, že když někomu napíšeš dopis a pak ho roztrháš, může to působit jako fakt dobrá terapie. Nebo jsem to možná viděla u Oprah.“

Seděla jsem zády opřená o dveře skříňky, kolena a obličej schované pod tričkem, které jsem posledních pár nocí nosila na spaní. Přikývla jsem. „Asi to zkusím,“ zamumlala jsem do bavlny promáčené slzami. Pak jsem se zhluboka nadechla, zvedla jsem hlavu a přinutila se usmát kvůli mámě. „Až dojedeme pro moje auto.“

Než jsem si mohla auto vyzvednout, samozřejmě jsem musela vystát dvouhodinovou frontu na dopravním inspektorátu, pokusit se – neúspěšně – zaparkovat mámin kombík taurus paralelně s chodníkem před očima ženy s psací podložkou a neuvěřitelnou zásobou apatie a pak znovu vystát frontu, abych si nechala pořídit fotku, na které jsem vypadala jako kostlivec se zapadlýma očima a oholenou hlavou.

Nikomu se nelíbí, jak vypadá na fotce na řidičák, ale pohled na tu mou byl fyzicky těžko snesitelný. Vypadala jsem jako pacientka s rakovinou. Nebo drogově závislá. Vypadala jsem, jako bych umírala.

Protože jsem umírala.

Kvůli jednomu klukovi.

Po pravdě řečeno, všechno, co jsem až do té chvíle kdy udělala, bylo ve jménu nějakého kluka. Jedna z mých prvních vzpomínek je na to, jak jsem si od své lásky ve školce nechala ustřihnout jeden culík. Což je symbolické, vzhledem k tomu, že jsem od té doby pořád odevzdávala klukům kousky sebe. Možná právě proto jsem měla podváhu skoro čtrnáct kilo. Nakonec jsem ze sebe rozdala příliš.

S řidičským průkazem v ruce jsem šla navštívit muže, který prodával mustang. Byla jsem milovnice sportovních aut s rozpočtem na Ford Escort, ale podařilo se mi najít hatchback mustang z roku devadesát tři s pětilitrovým motorem a k mé značné nevoli s ručním řazením, a to hodně lacino. Neměla jsem zatím dost našetřeno, abych si ho koupila za své, ale máma slíbila, že mi půjčí to málo, co si ušetřila. Asi měla větší radost z toho, že už s odvozem nebudu muset spoléhat na kluky, než já.

Správně jsem měla být štěstím bez sebe. Toužila jsem po autu – po mustangu – kam až moje paměť sahala. Ale když jsem seděla ve svém novém/ojetém autě na příjezdové cestě u domu svých rodičů a představovala si obličeje všech lidí, kteří neusednou na sedadla spolujezdců, díra v mém životě zela ještě mohutněji.

Knight? Výcvikový vojenský tábor.

Juliet? Péče o nemluvně.

August? Mrtvý.

Lance? Pro mě mrtvý.

Než moje sebelítost stihla přerůst do nezvladatelných rozměrů, přivalila se na naši čtyřsetmetrovou příjezdovou cestu uprášená stará Toyota Tercel se svítícím označením rozvážky pizzy na střeše. Bydlela jsem s rodiči v malém šedém domku uprostřed georgijské divočiny. Mámě se tam líbilo, protože tam mohla ukrývat svou zálibu v marjánce, a tátovi se tam líbilo, protože podléhal dojmu, že stát nahrává telefonní hovory a chce mu sebrat zbraně. Já to tam kurevsky nenáviděla, protože jsem žila nejmíň půl hodiny cesty od svých kamarádů. Tedy dokud jsem nějaké kamarády měla.

Vzdychla jsem a svezla se pod volant, abych nemusela ve svém zhrouceném stavu s nikým komunikovat.

Naslouchala jsem, kdy uslyším odjíždět auto rozvážky pizzy, ale místo toho jsem uslyšela, jak máma křičí: „BB… Pojď se najíst, miláčku!“ čímž úplně zničila mé krytí.

Vzdychla jsem, vystoupila z auta a sklopila hlavu, abych se vyhnula pohledu rozvažeče pizzy, až se naše cesty zkříží. Nechtěla jsem vidět jeho reakci na drobnou, neduživou, bledou kluko-holku, která se právě vynořila ze zaparkovaného auta se zavřenými okny uprostřed července. Už jsem věděla, že vypadám jako Glum, když poprvé vylezl z jeskyně. Nepotřebovala jsem to ještě vidět vepsané ve tváři nějakého cizího člověka.

Místo obvyklých tácků v obýváku u televize jsme s rodiči zasedli ke kuchyňskému „ostrůvku“ – lacinému vysokému stolu s několika barovými stoličkami, které máma sehnala ve Walmartu – abychom protrpěli obligatorní narozeninovou oslavu. Po pizze, které jsem se skoro ani nedotkla, mi máma předložila jeden ze svých typicky nepovedených, mírně připálených domácích dortů. Věrni svému obrazu moji zhulení rodiče nenašli žádné svíčky, takže máma rozškrtla zápalku a zapíchla ji do polevy. Spolu s tátou mi zazpívala „Happy Birthday“ a já se zdvořile usmívala a počítala minuty, kdy budu moct vyběhnout nahoru do svého pokoje a zapálit si cigaretu.

Když jsem byla hotová s dortem, který jsem na talíři drobila a jehož jednotlivými kousky potají krmila našeho zlatého retrívra, podal mi táta kus papíru. „Všechno nejlepší, prcku,“ řekl s úsměvem.

Byl léta nezaměstnaný, takže mi bylo jasné, že dárek je ve skutečnosti od maminky, ale to, jak se culil od ucha k uchu, když mi ho předával, mi sdělovalo, že ho rozhodně vybral on – ať už to bylo cokoli.

Rozložila jsem papír a zvědavě svraštělé obočí se mi okamžitě vyhladilo a zvedlo až k okraji vlasů. Byl to obrázek čtyř nablýskaných pětimaticových alu kol. Mustang, který jsem si koupila, byl vybavený tou nejtrapnější sadou plastových poklic – pneumatiky byly taky sakra hnusně sjeté – ale vůbec mě nenapadlo žádat o jejich výměnu.

„Maminka ti chtěla koupit jen nějaké bezpečnější pneumatiky, ale já ji přemluvil k něčemu o fous lepšímu,“ mrkl na mě. „Na pondělí jsi objednaná do A&J Auto Body, aby ti je přehodili.“

Kdo řekl, že štěstí se nedá koupit za peníze, ten nikdy nedaroval soupravu značkových kol k šestnáctým narozeninám holce z chudé rodiny zamilované do sportovních aut. Asi to bylo poprvé po několika týdnech, co jsem se usmála. Usmála? Sakra, já ječela. Objímala jsem. Poskakovala jsem.

Pak jsem se rozběhla nahoru, strčila do pusy lehkou camelku a zavolala své poslední zbylé kamarádce, abych jí tu zprávu sdělila. Když se Juliet přes řev novorozeněte ptala, jestli se mi narozeniny vydařily, řekla jsem ano. A ke svému značnému překvapení jsem to asi myslela skoro vážně.

Kapitola 2

A&J Auto Body byl očividně nejlacinější autoservis ve městě – a to právem. V dílně byla pekelná špína a vypadalo to tam, jako by ji zařizoval v sedmdesátých letech slepec. Podsaditý, chlupatý muž podobný trolovi, který vypadal, jako by měl za límcem trička zastrčené tmavě hnědé tupé, mě uvítal zabručením, pak ode mě vzal klíče a nechal mě stát u pultu v přední místnosti.

Protože jsem nevěděla, kam jít, odloudala jsem se dveřmi tam, kde jsem předpokládala, že bude čekárna zbarvená nikotinem, ale místo toho jsem se ocitla v hlavní autodílně. Za normálních okolností bych se prostě otočila a vrátila, ale auto na zvedáku nejblíž ode mě mi v tom zabránilo.

Byla to láska na první pohled. Mustang fastback z konce šedesátých let, s matně černým lakem, matně černými ráfky, zatmavenými okny a masivními průduchy sání na kapotě. Vypadal jako vystřižený z Šíleného Maxe.

„Potřebuješ něco?“

Otočila jsem se a setkala se s pobaveným pohledem ramenatého, modrookého automechanika s dětskou tváří. Špinavě blond vlasy měl sčesané dozadu do rozcuchaného drdolu. Předloktí mu pokrývalo tetování. V našpuleném dolním rtu měl piercing. A na tričku A&J Auto Body, obepínajícím jeho pevnou hruď, měl vyšité jméno.

Ahooooj, Harley.

„Pardon,“ vykoktala jsem. „Já vím, že bych tu asi neměla být, ale já…“ Vrátila jsem se pohledem k bestii na zvedáku a hruď mi sevřela hluboká touha. „Já se od ní nemůžu hnout.“

Harley – pokud se tak opravdu jmenoval – se uchechtl. „Takže ty jsi na holky, co?“

„Cože? Ne!“ odsekla jsem.

„To je dobře.“ Automechanik se usmál a zajiskření v uličnických modrých očích mi připomnělo, jak moc jsem na kluky.

Ve snaze vrátit hovor zpátky k autům a co nejdál od své sexuální orientace jsem se rozhlédla po garáži a ukázala na svůj vybledlý černý hatchback na nejvzdálenějším zvedáku. „Já jezdím dětskou verzí.“

Harley pohlédl na mé nejcennější vlastnictví a pochvalně kývl. „Pětinulka, co? Není špatná. Manuál, nebo automat?“

„Manuál,“ zasténala jsem.

„Nekecej? Tvůj kluk tě s tím učí jezdit?“

„Ne,“ nechala jsem spadlou bradu a předstírala, že jsem uražená.

„Aha.“ Harley kývl. „Poznalas ho až potom, co sis to auto koupila.“

„Já nemám kluka,“ obrátila jsem oči v sloup.

Bože, ten byl roztomilý. Ten kluk měl obličej jako James Dean a tělo jako Dean Cain. A ten akcent. ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

POZNÁMKA AUTORKY

Věnování

ÚVOD

SLOVNÍČEK

Kapitola 1

Kapitola 2