Michal Špaček

SKŘETÍ SPÁR

Z černé řeči přeložil a upravil

Michal Špaček

SKŘETÍ SPÁR

(dějiny lehkého pěšího sarku Skřetí spár, které pro Urlúka Elfounobijce sepsali Ghark Lučištník a Šarag Poeta roku 1415 T.v.)

Ukážka z elektronickej knihy

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Copyright © Michal Špaček, 2008

Cover © Karel Zeman & Lukáš Tuma, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2008

ISBN 978-80-87027-70-7

OBSAH

NOC PŘED BITVOU U TYRN GORTHADU

BARAHIROVI PSANCI

ARTHEDAINSKÉ VĚŽE

SMEČKA

JAK PADL AMON SUL

DEVĚT BOJOVNIC ELBERETH

NOC POD ČERNOU BAŠTOU

KAMENNÝ BROD

DODATKY

NOC PŘED BITVOU U TYRN GORTHADU

(divnochuťák 1415 T.v.)

Už se smrákalo, když sark-turog Urmbag Kladivo dovedl XXXVIII. záložní těžký pěší trark do angmarského tábora. Než došli na přidělené tábořiště, byla už tma. Na okolních kopcích vzplály tisíce ohňů nepřátelských armád. Při pohledu na ohnivý řetěz obklopující angmarský tábor polil Urmbaga ledový pot a skurut zadoufal, že je to z náhlého závanu horkého větru - a nikoliv ze strachu.

Chlapům dal pohov, aby si po celodenním zrychleném pochodu dáchli a uvařili v kotli polévku. Sark-turog však místo odpočinku vyrazil k dúnadanské mohyle, kde rozbil svůj stan skřetí sark-ašag.

Šel pro rozkazy a pokyny na příští den. Myslel si, že jako skurut-hai takový úkon hravě zvládne, a když Morgoth dá, tak se i vysměje snagovskému sark-ašagovi do očí, anebo aspoň zaprotestuje nad nemožnou strategickou situací, do které je ústup z Tyrn Gorthadu dostal. Na přijetí u skřetího šéfa musel čekat, protože před ním stáli skřetí i skurutí sark-alefové. Když se na něj konečně dostalo, byl naštvaný natolik, že měl sto chutí snagovskému sark-ašagovi rozmlátit ksicht.

Jenže pak se mu ocitl tváří v tvář. A nejen že ho chuť k násilí opustila a neodvážil se ani protestovat, ale navíc se skřetovi nedokázal ani vysmát. Ne že by nejvyšší velitel nebyl malý jako všichni skřeti. Z jeho osoby však vyzařovalo něco, co obrovitého skurutího hromotluka přinutilo pokleknout do bahna a strachy sklonit hlavu. Nebyla to obava ze skalních obrů sark-ašagovy osobní stráže anebo skřetů a skurutů sark-ašagova doprovodu. Byl to strach z prťavého skrčka, jeho zjizvené, zohyzděné tváře, širokých ramenou, nebezpečně vyhlížející šavle i nespočetných válečných trofejí, vyvěšených všude okolo. Byl to děsivý pocit, že klečí před opravdovým zabijákem, největším válečníkem své doby a možná celé skřetí historie od Morgothova útěku a Sauronova zmizení.

A tak sark-turog v tichosti a bez protestů přijal sark-ašagovy rozkazy, slíbil, že vyčká příjezdu Vlčího jezdce s dalšími pokyny, v pokleku se odplazil ze stanu a sebedůvěra se mu nevrátila, dokud neopustil sark-ašagův stan a zohavenou dúnadanskou mohylu.

Procházel angmarským ležením, hleděl na nepřátelské ohně po kopcích, poléval ho strach ze zítřejší bitvy, styděl se za své ponížení a hledal příležitost, jak vybít svůj vztek. Konečně našel ohníček, u kterého se ohřívali dva skřeti. Starší skřet popíjel kořalku a cosi drmolil, mladší naslouchal a něco drápal do hliněné tabulky. Oba byli malí a drobní a pro skurutího hromotluka Urmbaga by neměli představovat vážného soupeře.

„Co tu sedíte jak buzny, líní snagové?“ okřikl je Urmbag. „Proč se nepřipravujete na zítřejší bitvu? Nejste z nepřátelskejch armád podělaný až za ušima?“ Ukázal na západ, na protější břeh Baranduiny, kde tábořila spojená armáda Arthedainu, Lindonu a trpasličích království z Modrých hor, pak k severu na Starý hvozd a Mohylové vrchy, kde planuly ohně armády Cardolanu, a nakonec k východu, odkud přišlo spojené vojsko elfích království Imladris, Lórienu a trpasličí Morie. „Zítra se budete cukat mrtvý v Mandosových síních,“ vycenil na ně krvelačně tesáky.

Ke skurutově velkému překvapení se skřeti nelekli, jen na něj pohlédli - a skurut zjistil, že mají přes rameno velitelskou šerpu sark-alefů. Podle stříbrných luků starší velel sarku lučištníků, zatímco mladší s tabulkou šéfoval lehkému pěšímu sarku. Urmbag zaklel, jaká ho potkala smůla, a přemýšlel, jak velké porušení subordinace je, když skurutí sark-turog seřve skřetí sark-alefy. V armádě, které velí skřetí sark-ašag.

„Hele, mladej, nech si ty kecy,“ sjel ho lučištnický sark-alef. „My si už ňáký bitvy prožili.“

„A na rozdíl od tebe se, sark-turogu, neflákáme,“ řekl blátošlapský sark-alef, „ale tvoříme dějiny.“

Urmbag si pomyslel, že skřeti mají divné záliby. Pak ho však napadlo, že kdyby o jejich koníček projevil zájem, mohli by zapomenout na porušení subordinace.

„Tvoříte dějiny?“ zeptal se a vytvořil výraz, který podle jeho názoru nejvíce vyjadřoval zvědavost.

„Tvoříme dějiny,“ přikývl pěšácký sark-alef, „společně s Gharkem píšeme pro Urlúka Elfounobijce, potažmo pro potěšení, pobavení i poučení budoucích skřetích generací, historii lehkýho pěšího sarku Skřetí spár.“

„Znáš lehkej pěší sark Skřetí spár, mladej?“ zeptal se sark-alef od lučištníků.

Sark-turog zakroutil hlavou. Ve válce byl dva roky a než minulý měsíc rozkaz Černokněžného krále vyslal trark k jihu, obléhal v rámci Severní armády arthedainskou pevnost Fornost. Protože byl zverbován až po dobytí Amon Sul, neznal Jižní armádu a ani její složení. A už vůbec ne lehké skřetí sarky, kterých bylo u Tyrn Gorthadu třicet a patnáct dalších plundrovalo Cardolan. O každém z nich žvaniví snagové tvrdili, že je slavný, a každý měl potrhlé jméno - jako například Skřetí spár.

„Můj sark Skřetí spár,“ zdůraznil dotčeně pěšácký sark-alef, „byl na rozdíl od tvýho záložního trarku,“ ukázal na Urmbagovu velitelskou šerpu s měděnými sekerami, „založenej před válkou. A tady Ghark v něm sloužil od samotného počátku!“ ukázal na velitele lučištníků.

Skurut s překvapením pohlédl na drobného skřeta. Neřekl by, že takový pápěrka mohl přežít šest let krvavé války, která vyprázdnila skřetí a skurutí pevnosti v Mlžných, Železných i Šedých horách.

„A jestlipak víš, sark-turogu, kdo Skřetímu spáru velel přede mnou?“ vycenil tesáky pěšácký sark-alef.

Skurut zakroutil hlavou.

„Náš starej,“ zazubil se blátošlap.

„Starej? To jako sark-ašag?“ ukázal Urmbag k velitelskému stanu u dúnadanské mohyly.

„Přesně ten, mladej,“ přikývl velitel lučištníků. „Ale ještě předtím velel Skřetímu spáru Sardug Velikej.“

„Sardug Velikej? Jakej Sardug Velikej?“ stále ještě nechápal skurut.

„Tenhle Sardug Velikej,“ napil se velitel lučištníků z čutory, říhnul a začal vyprávět.

BARAHIROVI PSANCI

(zimák 1408 T.v.)

HLAVNÍ POSTAVY

Černokněžné království Angmar:

Skřeti:

Churgat Skřek - Sardugův pobočník, který na konci ničemu nerozumí

Lugrug Kotva - Sardugův zástupce, který rozmisťuje chlapy

Mardug Zlomený Šíp - mladší sark-turog, který jenom vypadá, jako že se fláká

Sardug Velikej - nejstarší sark-turog, kterému bude nejprve horko a pak zase zima

Surtaš - obrovitý osobní strážce Sarduga Velikýho, který toho moc nenamluví

Tugrut - Sardugův trubač, který hraje „Velký byly říše elfů a přece je skřet vyvrátil“

Skuruti:

Targut Strašný - stále se šklebící a nenaložený sark-ašag, o jehož rozkazech se nediskutuje

Horalské knížectví Rhudaur:

Gorlach, Karchalův syn - obrovitý setník, který nemá rád skřety a ukáže se proč

Barahir, Baragund, Belegund, Dagnir, Gorlim a sedm dalších psanců - legendární povstalci, kteří zle zatápí rhudaurskému knížeti

I.

Na první setkání se sark-ašagem Targutem Strašným neměl Sardug Velikej nikdy zapomenout. Toho večera klečel na rozpálené podlaze v sark-ašagově rozpáleném doupěti, potil se nervozitou, třásl strachem a po zádech mu běhal mráz.

Sardug patřil ke skřetům, kteří za Morgotha, Saurona, Černokněžného krále a stovek a tisíců jejich generálů a vojevůdců bojovali po tisíce let a ve spoustě zbytečných a bezvýsledných bitev hynuli po tisících. Jejich tvůrce, nejnadanější z Eruových žáků, a přesto jediný, který se mu protivil, je obdařil věčným životem, ale jen málokterý z nich dokázal tento dar využít. Sardugovi nemohlo být více jak století, ale i tak patřil spíše k těm starším. Říkal si Velikej, protože byl vysoký a ostatní skřety převyšoval nejméně o hlavu. Byl urostlý a svalnatý, s mohutným klenutým hrudníkem, silnýma rukama a dlouhýma a mrštnýma nohama. Síla a výška však nebyly jediný důvod, proč se mu říkalo Velikej. Ten druhý se táhl na kořistním trpasličím kroužkovém brnění přes pravé rameno k levému boku: černorudá důstojnická šerpa s čtveřicí malých bronzových šavlí - funkcí nejstaršího sark-turoga. Verbíři Černokněžného krále ho zrekrutovali před šedesáti lety, na počátku První velké severní války, a od té doby sloužil Černokněžnému králi bez přestávky. Nebyl moc chytrý a ani moc schopný, ale nikdy se nedral dopředu a při každé mele si dával bacha na hlavu. Díky tomu přežil, a to se v angmarské armádě počítalo.

Jako nejstarší sark-turog byl nejvyšším nižším šéfem, zástupcem velitele sarku, byl schopný velet kterémukoliv z jeho třinácti trarků i několika trarkům zároveň, schopný velet i během samostatných tažení. Když na to přišlo, mohl mít pod sebou i tisíc chlápků a u každého z nich rozhodovat o jejich životě a smrti. A přesto ten den klečel a třásl se o život.

Protože ten druhý byl skurut, jeden z těch, co před osmi lety vyšli z tajných sklepení Carn-dum a od té doby tvořili jádro černokněžníkovy armády. Jmenoval se Targut, říkal si Strašný, ale podřízení mu za zády říkali Ksicht.

Měřil nejméně tolik co člověk, vážil o dvacet, možná třicet liber víc a Sardug mu nesahal ani k spodnímu okraji hradního pancíře. Byl urostlý, mnohem silnější než jakýkoliv člověk či elf jeho velikosti, na svou váhu mrštný a obratný. Byl oblečený do matného černého brnění, ukovaného trpasličími otroky, s černým pláštěm s královským znakem přes rameno. Nosil přílbu s lícnicemi a hledím, ale tu si teď sňal, takže kdykoliv se na něj Sardug odvážil pohlédnout, spatřil hlavu bez vlasů a vousů, s mohutnými čelistmi, silnými tesáky a velikou jizvou, vytvářející neměnný, pohrdavý škleb na tváři.

Asi před třemi roky mu nějaký trpaslík rozdrtil sekerou přílbu a lícní kost, vyrazil oko a rozťal tvář. Sekera byla nejspíše kouzelná, protože jizva po zbrani se nezhojila a ve vlhku pravidelně pálila. Felčar, sešívající ránu krátce po bitvě, neměl toho dne jistou ruku, takže nit stáhla obličej ke straně, čímž skurutova tvář navždy získala usměvavý výraz.

Nějaký elf by byl za takový výraz vděčný, jenže Targut neměl smysl pro humor. Hned jak se probral z předoperačního alkoholického opojení, dal felčara i pomocníky popravit. Tím však jizva nesrostla, výraz se nezměnil, a Targut získal svoji přezdívku. Neměl ji rád, stejně jako neměl rád ty, kteří se mu tak opovážili říkat, a svou nelibost uměl dát najevo. A podřízení jeho nelibost oprávněně respektovali - stejně jako ten, který klečel ve strachu o život u jeho nohou.

Hlavním důvodem respektu totiž nebyl Targutův původ či vzhled, ale jeho hodnost sark-ašaga. Sark-ašag byl hodně velký šéf, velitel hothu - armádního sboru, neomezený vládce desetitisíců skřetů, skurutů, horských obrů i pomocných otrockých jednotek. Targut měl pod sebou nejméně třicet chlápků ve stejném postavení jako Sardug a patnáct v postavení ještě vyšším. A přesto si dal předvolat Sarduga - a to bylo divné.

Hned, jak mu strážný skurut otevřel dveře do sark-ašagova doupěte a Targutův pobočník urychlil kopancem cestu dovnitř, vrhl se Sardug k zemi a od té doby se nepřestal k špinavé podlaze lísat. Nebyl to okamžitý popud, oddanost přeháněl vědomě a úmyslně - jednak nadřízenému vzdával povinnou úctu, jednak ukazoval, jak bezvýznamným (k popravě nevhodným) sark-ašagovým služebníkem vlastně je.

Skurut si ho nejprve nevšímal. Seděl na dubovém křesle za dubovým stolem, obojím ukradeným ve vydrancované rhudaurské věži, cpal se zrekvírovaným koňským stehnem a zapíjel kořistním trpasličím pivem z kradeného elfího postříbřeného poháru. Žral a chlastal, mlaskal, srkal a funěl.

Po hodně dlouhé chvíli Targut Sarduga zaregistroval a z legrace, veden podivným smyslem pro humor, na něj hodil kost. Sardug skočil kosti do dráhy, přehnaně bolestivě zaúpěl a zaskučel, sark-ašag se zachechtal a při smíchu zkřivil obličej natolik, až se Sardug málem začal smát. Místo toho bolestivě zaúpěl a Targut hodil kost podruhé, potom potřetí, počtvrté, popáté a takhle to šlo dál.

Pak trefil skurut skřeta naposled, dojedl a chvíli bylo ticho, přerušované jen skurutovým mlaskáním a pokřiky sark-halegů sark-ašagovy osobní gardy na chodbě.

„Ty si Sardug?“ zeptal se Targut, když domlaskal a vyplivl zbytky jídla, které se mu v čelistech nepodařilo rozdrtit.

„Ano, nejvyšší,“ zavyl podlézavě skřet. „Sardug Velikej, nejstarší sark-turog lehkého pěšího sarku Krvavejch šavlí.“

Skurut si beze slova nasadil přílbu, povstal a poprvé od doby, co pobočník vkopnul skřeta dovnitř, si svého podřízeného podrobně prohlédl.

„Obyčejná skřetí sviňka,“ pronesl s pohrdáním, dopínaje si brnění. „Takovejch je tu dvanáct do tuctu. Nevim, co na tobě ty moje štábní nicky zrovna viděj…“

Sardug zavyl jako postřelený vlk a na znamení loajality slízl z podlahy prach.

„Ale proti gustu žádnej dišputát,“ připnul si skurut těžký palcát. „A koneckonců, skřet jako skřet, stejně je to jenom bitevní žrádlo…“

Pak něco zařinčelo a Sardug poznal, že se skurut pohnul a míří směrem k němu. V obavě, co bude dál, sklonil hlavu k zemi a přitiskl se k podlaze. Když řinčení přestalo, skřet zvedl oči a spatřil skurutovy těžké boty jen pár palců od své hlavy. Stáhl jazyk a zaťal zuby - tušil, co bude následovat.

„Tak vstávej, ty sviňko!“ kopl ho sark-ašag okovanou botou do obličeje. „Přestaň se válet v prachu a postav se do pozoru, když s tebou mluví tvůj sark-ašag!“

V jednom jediném okamžiku stál Sardug v pozoru, napjatý jako svíčka.

„Nejvyšší šéfe, Sardug Velikej, nejstarší sark-turog lehkého pěšího sarku Krvavý šavle, připraven k plnění vašich rozkazů!“ zařval podle řádů.

„Ve jménu Krále, pro věčnou slávu Jediného boha Morgotha a jeho nástupce Saurona!“ vykřikl uvozovací formuli přísně tajného rozkazu sark-ašag. „Sark-turogu Sardugu, poslouchej rozkaz Černokněžného krále!“

„Já, sark-turog Sardug, poslouchám rozkaz Černokněžného krále!“ vykřikl Sardug. Sice to v řádech nebylo, ale skřetovi se věta zdála natolik podlézavá, že si ji nemohl odpustit.

Targut okamžik přemýšlel jak reagovat, pak to však nechal být a pokračoval ve formuli: „Tenhle rozkaz je tajnej a určenej jen určeným osobám. Ty si určená osoba. Ne tvůj sark-alef, ne tvý podřízený a kromě mě žádnej jinej tvůj nadřízenej, podřízenej anebo ňáká tvoje děvka nebo skřet. Jestli něco prokecneš, budeš popravenej, ale eště předtím ti uříznu jazyk. Rozuměl si?“

„Jasně, nejvyšší!“ vykřikl skřet. „Rozkaz je tajnej!“

„Rozkaz je dostatečně jasnej na to, aby ho pochopil i turog a naprostej tupec, a dokonce i taková sviňka, jako si ty. V žádným případě nad nim nepřemejšlej, vod toho tu sou jiný. Jestli něco nebudeš chápat, tak se neptej, protože nejni nutný, abys to pochopil - na to sou tu jiný. Rozuměl si?“

„Jasně, nejvyšší!“ vykřikl sark-turog. „Rozkaz je jasnej - na nic se neptat. Vod přemejšlení tu sou jiný!“

„Jestli něco spleteš, uříznu ti uši. Jestli něco zkazíš, uříznu ti ruce. Jestli se něčeho lekneš a kvůli tomu se celá akce podělá, uříznu ti nohy. V každým případě budeš popravenej. Rozuměl si?“

I tomu skřet rozuměl. A rozuměl i dalším věcem, které mu sark-ašag ten večer nařídil, přesně tak, jak sark-ašagovy štábní nicky předpokládaly. Byl večer, v sark-ašagově doupěti bylo dusno a horko. Ten rok však přišla zima dříve, venku padal sníh, mrzlo, a začínalo jít do tuhého.

II.

Byla taková zima, že lidem přimrzalo brnění k holé kůži, horským obrům odpadávaly kousky kůže z těla a hlupáci, kteří si do feldflašek lili vodu, v nich ráno nalézali led. Sněhu napadlo až nebezpečně moc a ani vichr z Mlžných hor nedělal lidem dobře.

Takže je nejlepší počasí, jaký si skřet může pro záškodnickou akci přát, pomyslel si Sardug Velikej napůl vážně a napůl vtipně, a aby z jeho ostrovtipu měli něco i podřízení, klepl šavlí do zasněžené větve před sebou.

Zmrzlá větev se zlomila, spadla na hlavu skřetovi stojícímu pod ní, přičemž mu mezerou mezi přílbou a límcem kožené kazajky spadl sníh za krk. Skřet sebou trhl, zuřivě praštil větví na zem, a aby dostal studený sníh z holé kůže pryč, rozskákal se jako postřelený zajíc. Byl by začal i nadávat, ale včas si uvědomil, kdo za ním stojí, a moudře držel hubu.

„Šéfe, tady to je!“ vykřikl někdo vpředu.

Konečně, už sem si myslel, že z toho zakořením a vyrostu, pomyslel si nejstarší sark-turog.

Pravda byla, že ho věčné čekání a trmácení už začínalo unavovat. Akce se vedla na rhudaurském, tedy spojeneckém území, byla tajná a vůbec nikdo se nesměl dovědět, že za ní stojí skřeti. Vyfasovali bílé maskovací pláště, které měli zakázáno špinit nebo označovat, jedinou povolenou pochodovou formací byl zástup, oddíl odložil všechny sarkové znaky a navíc měl zakázáno devastovat přírodu.

Vpředu i vzadu táhli stopaři a zvědové, kteří se jediní mohli roztáhnout do rojnice a pročesávat kraj. Protože bylo zakázáno loupit, pálit, drancovat i bojovat, museli při každém náznaku nepřítele zastavit a vyčkat, až nebezpečí pomine. Tím se tempo postupu zpomalilo, dokonce i tehdy, když táhli bez přestávky ve dne v noci. Bylo pochopitelné, že to v nich budilo zlost, vztek a nervozitu.

„Šéfe, tady to je!“ vykřikl zvěd podruhé, aby měl jistotu, že ho Sardug slyšel.

„Slyšim, nejsem hluchej!“ odpověděl dost popuzeně Sardug a s osobním strážcem Surtašem a trubačem Tugrutem vyrazili dopředu tak razantně, že skřeti před nimi, zákaz nezákaz, uskakovali do závějí. A udělali dobře, vyhnuli se pěkně drsné kletbě nebo pořádné herdě do zad, protože Sardug byl rozčilený a život pod jeho velením nebyl žádné peříčko. Sardug Velikej z něj dovedl udělat pěkně těžký balvan.

III.

Mardug, skřet, který předtím vykřikl dvakrát, si při pohledu na prodírajícího se Sarduga, obrovitého Surtaše a Tugruta s trubkou potají zhnuseně odplivl, ale aby šéf plivanec neviděl, zašlápl ho urychleně do sněhu.

Stejně jako všichni skřetí zvědové a pátrači byl i jejich velitel, mladší sark-turog Mardug Zlomený Šíp, drobné postavy, s dlouhýma rukama, s velkými nozdrami v placatém nose, malou tlamou a protáhlýma zešikmenýma očima. Stejně jako všichni zvědové byl i on přes svůj vzhled neobyčejně mrštný a rychlý, přes rameno nosil krátký rohovinový luk, na zádech toulec a místo pěšácké skřetí šavle měl u pasu dlouhý zakřivený nůž. Na hlavě nosil čapku, do níž si jako zkušený zvěd zarazil pero z velkého orla, kterého sundal minulé léto při špehování nad Mlžnými horami. Podobně jako všichni pátrači i on nosil maskovací plášť, ale protože pro tuhle akci fasovali plášť všichni, nebyl znak jeho profese až tak moc nápadný.

Jako všichni zvědové rekrutující se z nížin či lesů ani Mardug neměl zimu příliš v lásce. Hlavně proto, že stopaři pro lepší souznění se zemí vždycky chodí bosi, a i když jsou proti mrazu relativně odolní, zmrzlá noha je zmrzlá noha, o tom není žádná.

A stejně jako každý pátrač neměl Mardug rád blátošlapské šéfy, a už vůbec ne náfuku Sarduga.

Jenže rozkaz je rozkaz, a když mu velkej šéf přikáže, aby do takové zimy šel, tak do takové zimy také půjde, i kdyby mu mělo velet deset Sardugů. Proto s předstíranou pokorou čekal na šéfa a málem mu líbal těžké krásky, zatímco jeho zvědi mizeli v lese na druhé straně cesty, jako by v liduprázdném terénu bylo něco podezřelého.

Sardug přisupěl, odstrčil Marduga stranou a rozhlédl se.

„Tohle má být vono?“ pronesl s pohrdáním.

„Jo, šéfe, přesně tak,“ přikývl zvěd, „to je jediná spojnice mezi támhletím lesem a tamtou vesnicí,“ ukázal. „Každej, kdo se chce dostat tam anebo zpět, musí tudy projet. Jinudy to nejde. Cesta se tu lomí do oblouku a z jednoho konce úžlabiny nejni vidět na druhej. Svahy tu sou vysoký, takže kdokoliv se bude těžko dostávat nahoru. Naproti tomu dostat se dolů už takovej problém nejni. Kdybyste hledal ňáký místo pro přepad, nenajdete lepší. My sami sme tu předloni dostali kupeckýho dědka.“

„No jo,“ ohradil se Sardug, „jenže nezapomeň, že dneska nemáme spadeno na kupeckýho dědka!“

Mardug neodpověděl, ale Sardug ani odpověď nečekal. Upřímně řečeno ohradil se jenom proto, aby ostatní nepodlehli dojmu, že Mardugovi nadržuje. Protože ať si o tom flákači myslel cokoliv, místo pro přepad uměl vybrat dobře. A když úžlabinu uzavře padajícími stromy, ty parchanti z pasti neuniknou!

„A nemůže to k vesnici vzít někdo lesem?“ zeptal se pro jistotu.

„Sám ste, šéfe, poznal, jak těžko se lesem v tyhle zimě de. Pěší by to možná za pár hodin prošel, ale vy ste řikal, že maj koně a budou pospíchat. A pro takový je jediná možná cesta tudy.“

„Přesvědčil si mě,“ přikývl nejstarší sark-turog. „Máš na chvíli pohov!“ propustil ho.

Mardug se předpisově uklonil, a než si to šéf rozmyslí, rychle zmizel ze Sardugova dohledu.

Ten ho chvíli pozoroval, ještě jednou prohlédl terén a obrátil se k pobočníkům.

„Ty,“ ukázal na Lugruga Kotvu, „rozmístíš chlapy.“ „A ty,“ řekl Churgatu Skřekovi, „skočíš pro toho rhudaurskýho šaška!“

Oba skřeti přikývli a rychle zmizeli dřív, než si Sardug stačil vymyslet něco dalšího. Tak jim Sardug věnoval už jenom jednu poznámku.

„A ne abyste se ulejvali!“ zakřičel na ně. „Jeden takovej mizera, jako je Zlomenej Šíp, na můj oddíl úplně stačí!“

Koniec ukážky