Copyright © 2019 by James Patterson

This edition arranged with Kaplan/DeFiore.

Rights through Graal Literary Agency.

Translation © Jan Mrlík, 2020

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Postavy a události vylíčené v této knize jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či mrtvými,

je čistě náhodná a autorem nezamýšlená.

Z anglického originálu The 18th Abduction

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2020

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-288-1

Na památku

Alexandera Campbella Paetra

PROLOG

Jedna

Seděli jsme s Joem na zadním sedadle černého sedanu, který uháněl z amsterodamského letiště Schiphol k Mezinárodnímu trestnímu soudu v Haagu.

Nebe mělo šedivou barvu, ale mezi mraky prorážely sluneční paprsky a ozařovaly jásavě barevné pruhy tulipánů na polích lemujících dálnici A44. Holandsko jsem nikdy nenavštívila, ale nějak se mi nedařilo otevřít se zdejším krásám. Nebyli jsme na výletě a neužívali si dovolené.

Pracuji jako vyšetřovatelka na oddělení vražd u sanfranciské policie. Vlastním patery modré kalhoty a k nim taky pět služebních bund a na polici mám štos košil z oxfordské bavlny s límcem, jehož cípy se dají připnout knoflíčky. V práci dávám přednost botám bez podpatku a blond vlasy si obyčejně stahuji do koňského ohonu.

Dnes jsem si vzala strohý černý kostým, perlový náhrdelník, lodičky, a nechala jsem se ostříhat, abych udělala opravdu co nejlepší dojem.

Můj manžel Joe, někdejší příslušník federální policie a člen protiteroristického komanda, teď patří ke špičkovým konzultantům pro případy zvýšeného rizika a pracuje z domova. Aby dal najevo náležitou úctu, protentokrát se nenavlékl do khaki kalhot a svetru, ale zvolil střízlivý šedý oblek s decentní modře proužkovanou kravatou.

Trocha té formálnosti byla nezbytná.

Přivedl nás sem společný případ. A ne ledajaký případ, nýbrž takový, který má monumentální, ba globální důležitost. Oba máme velký zájem na tom, jaký bude výsledek. Očekávám ho s úzkostí i s nedočkavostí, vzrušením a strachem.

Za necelou hodinu usedneme do jednací síně Mezinárodního trestního soudu, mezistátní organizace pověřené řešením případů jednotlivců obviněných z mezinárodně uznávaných zločinů genocidy, zločinů proti lidskosti a válečných zločinů.

Jak asi soud rozhodne ve věci Slobodana Petroviće?

Než dnešek skončí, budeme to vědět.

Dvě

Když náš vůz vjel do mezinárodní zóny v Haagu, zahlédli jsme na okraji vozovky shromážděné demonstranty s transparenty a plakáty. Pochopila jsem, že demonstrují za ochranu lidských práv a spravedlivou odplatu za válečné zločiny.

Obloha se ještě víc zatáhla a nad ulicí Oude Waalsdorperweg, která vede k Mezinárodnímu trestnímu soudu, plynuly těžké mraky.

Náš řidič Jan zpomalil, aby se vyhnul chodcům. Druhý sedan jedoucí za námi se přizpůsobil.

Joe vyhlížel z okénka, ale připadalo mi, jako by byl zahleděný dovnitř a vzpomínal, jak tohle všechno začalo. Zachytil můj odraz ve skle, otočil se a upjatě se usmál.

„Jsi připravená, Lindsay?“

Přikývla jsem a stiskla mu ruku.

„A ty?“

„Na tohle jsem se těšil. To čekání mi připadalo jako věčnost.“

Auto zastavilo u obrubníku na náměstí, z něhož vedlo schodiště k areálu tvořenému krabicovitými budovami ze skla a kamene. Jan vystoupil, roztáhl velký deštník a otevřel nám dvířka.

Sedan za námi rovněž zastavil a vyklouzli z něho dva prominentní sanfranciští advokáti. Také roztáhli deštníky a pomohli z vozu Anně Sotovinové, naší pětačtyřicetileté kamarádce. Všech pět nás svižně kráčelo do schodů a přes náměstíčko ke vchodu.

Překvapilo mě, že pod převisem nad vchodem do hlavní budovy se shromáždil celkem početný zástup lidí. Také nás zahlédli, rychle roztáhli deštníky, přispěchali deštěm k nám a obklopili nás trojnásobným kruhem.

Na sakách a pláštích jsem zachytila jmenovky evropských tiskových kanceláří. Očividně nás poznali podle snímků, které se objevily v amerických médiích. Ta měla v této věci v Evropě značnou sledovanost.

„Seržantko Boxerová, já jsem Marie Lavalleová z Agentury France-Presse,“ oznámila mi bez úsměvu jedna mladá reportérka. Z okraje deštníku jí crčela voda. „Můžete mi poskytnout nějaký komentář, prosím? Co očekáváte, že se dnes u soudu odehraje?“

Couvla jsem před ní, ale naléhala. „Aspoň několik slov. Abych vás mohla citovat našim čtenářům.“

„Omlouvám se,“ zavrtěla jsem hlavou, „ale tohle není věc vhodná k nějakým prohlášením.“

Lavalleovou odsunul stranou rudolící chlapík s diktafonem v ruce. „Madam, já jsem Hans Schultz, Der Spiegel. Říká se, že jste sem dnes přijela z osobních důvodů. Je to pravda?“

Než jsem stačila zareagovat, jiný reportér mě zády odstrčil od manžela a zvedl mikrofon Joeovi před obličej.

„Nigel Warwick, pane, BBC. Zajímal jsem se o vaši kariéru, pane Molinari. FBI, vnitřní bezpečnost, CIA. Zastupujete zde dnes zájmy vlády?“

Přitočil se k nim kameraman.

„Jsme tady dnes s ženou jako soukromí občané,“ odsekl Joe, odvrátil se od něho, objal mě jednou rukou kolem ramenou a chránil mě před deštěm.

Tlačili jsme se ke vchodu a už jsme došli skoro až k němu, když jsem ucítila na rukávu cizí ruku. Otočila jsem se, připravená setřást dotěrného reportéra, ale byla to Anna. Obličej měla zastíněný kapucí pláště, ale viděla jsem, že má oči opuchlé pláčem.

Mně také stály slzy v očích.

Přitáhla jsem ji k sobě a ona mě velmi pevně objala a pak objala i Joea.

Když ho pustila z objetí, řekla jsem: „Věř mi. Tohle je opravdu třeba udělat.“

„Já ti věřím, Lindsay, a věřím i Joeovi. Ale já znám ten systém. Ani v téhle soudní síni se nedočkáme spravedlnosti. Takovou už mám zkušenost. Vy Američani soudům věříte, ale my ne.“

Tlupa novinářů promísená desítkami dalších lidí, které proces zajímal, nás obemkla ze všech stran, a i s námi se tlačila dopředu. Joe mě vzal pevně za ruku.

Řekla jsem mu: „Jestli tohle nedopadne dobře, zlomí mi to srdce.“

O PĚT LET DŘÍVE

Kapitola 1

Anna zatáhla zip lehké bundy, kterou si oblékla ke svetru a kalhotám, hlavu si zavinula do šály a tu si zavázala pod bradou, aby skryla jako dlaň velkou jizvu po spálenině, která jí hyzdila levou tvář.

Musela si nakoupit něco k večeři, ještě než se setmí, a když pojede na kole, mohla by snadno prokličkovat i dopravní špičkou. Navlékla si popruhy batohu na ramena, zamkla za sebou dveře garsoniéry, svedla nadskakující bicykl po schodišti o dvě podlaží níž a vyšla předním vchodem ven. Panovala příjemná teplota kolem šestnácti stupňů. Snesla kolo z plošinky přede dveřmi až na ulici, nasedla a odrazila se od obrubníku.

Užívala si, jako ostatně pokaždé, krásu svěžího zeleného trávníku v parku na Alamo Square, který měla přímo naproti svému bytu na Fulton Street, a cítila se opravdově šťastná, že může žít zde, v Americe.

Nikdy jí to nezevšední.

Minula krásné viktoriánské domy, jimž se říká Malované dámy, a potom zatočila vpravo na Fell Street, která ji přímou cestou zavede až k prodejně potravin. Projela kolem několika bloků a potom zastavila na křižovatce. Zatímco čekala, až na semaforu naskočí zelená, spatřila něco, o čem byla přesvědčena, že je nemožné.

Po schodech před jedním z viktoriánských domů sestupoval rozložitý muž s ruměnou tváří pokuřující doutník. Když ho zahlédla, měla pocit, že ji něco silně udeřilo, jako by do ní narazilo auto. Všechno kolem zčernalo. Pod Annou se podlomila kolena, ale když už hrozilo, že se jí odkrví mozek a upadne, tvrdě sevřela řídítka a dokázala se udržet vzpřímeně.

Když zase vzhlédla, ještě pořád stál na schodech a vychutnával si doutník. Dopřál jí tak několik vteřin, aby se ujistila, že to není halucinace nebo že ji nějaká psychická porucha nevytrhla z reality. Mohla se ovšem mýlit.

Anna upřela pohled na ďábla se zarudlým obličejem, který vyfukoval dým doutníku. Teď měl šedivé vlasy, ale v obličeji se vůbec nezměnil: tytéž plné rty, široké čelo bez vrásek, masivní krk. A nikdy nezapomene na obrys jeho těla ani způsob chůze – pohyboval se toporně, rozšafně, jako medvěd chodící po zadních nohou.

Byl to Slobodan Petrović, muž, kterého vídala v děsuplných snech a předtím i ve skutečném životě.

Anna měla mozek jako v ohni. Před duševním zrakem jako by se jí odvíjela řada snímků: Petrović rozkročený na hromadě sutin, která bývala nájemním domem. Sklonil se, aby objal malé děvče, ovinul kolem něho silné paže, než zdvihl rozzářený obličej k davu a kamerám. Mluvil nadšeně a laskavě.

„Když složíte zbraně, ochráníme vás. To vám slibuji.“

Jeho řeč doprovázelo neutuchající ra-ta-ta-ta střelby z automatických zbraní, křik dětí a výbuchy bomb, od nichž se vzduchem šířily tlakové vlny. Vzpomněla si i na další Petrovićův slib: „Budeme po vás střílet, až z toho budete napůl šílení.“

V tomto směru také dodržel své slovo.

Anna se zase upnula k přítomnosti. Petrović v drahém americkém obleku a pokuřující doutník sešel ze schůdků na Fell Street, živý a zdravý, právě tady, v San Francisku.

Jí si vůbec nevšiml.

Za zády jí netrpělivě houkl klakson a vyrušil ji ze soustředění. Na semaforu svítilo zelené světlo. Petrović otevřel dvířka svého jaguaru a nastoupil.

Nečekal, až se v dlouhé koloně aut vytvoří mezera. Otočil volantem, vytúroval motor a vjel do cesty vozu, který stál těsně za ním.

Ozvalo se zuřivé troubení a Anna viděla, jak jaguar svižně nabírá na rychlosti. Znovu sevřela řídítka bicyklu, odrazila se a jela za Petrovićem. Zároveň se snažila umlčet křik četných vzpomínek na brutalitu toho člověka – to ale nedokázala.

Všechny ty obrazy v sobě měla navždy a v její paměti zůstávaly stále živé.

Tomu, co napáchal, nesmí Petrović uniknout.

Tentokrát ne. Teď už ne.

Kapitola 2

Anna se v autech vyznala. Její otec a bratr byli před válkou automechanici a od nich pochytila spoustu vědomostí o motorech. Věděla, že tenhle jaguar to vytáhne z nuly na stovku za šest vteřin, ale k tomu by před sebou musel mít prázdnou silnici.

Petrovićův vůz okamžitě uvázl ve večerní dopravní špičce. Auta v ní díky stálému zastavování nejela rychleji než třicítkou. V tom měla Anna výhodu.

Petrović si nevšimne cyklistky, která jede stejným směrem ob dvě auta za ním. Tímhle způsobem ho může sledovat tak dlouho, jak jen to půjde.

Proud vozidel se dal do pohybu a Anna vklouzla za SUV jedoucí těsně za jaguarem, aby zůstala z dosahu Petrovićových zpětných zrcátek. Z kopce se jí šlapalo snadno, ale pak nutně přišlo stoupání, a měla co dělat, aby zvládala rychlost postačující k pronásledování.

Šlapala ze všech sil, stála na pedálech a poháněla kolo do svahu.

Jak dlouho tohle může vydržet? Petrović sedí za volantem vyladěného sportovního vozu, zatímco ona napíná unavené svaly na dvanáct let starém bicyklu. Zezadu na ni zatroubilo auto a pak projelo kolem ní tak těsně, že ji tlak vzduchu skoro vychýlil z rovnováhy.

Ale zvládla to a šlapala dál s očima upřenýma na Petrovićův vůz, který právě kousek před ní dojel na křižovatku. Na semaforu svítila oranžová, ale ve chvíli, kdy naskočila červená, jaguar proletěl přes křižovatku a pokračoval jednosměrnou ulicí k parku Golden Gate.

Anna ho následovala a nevšímala si výkřiků chodců na přechodu, prohnala se křižovatkou a šlapala do pedálů jako šílená. Vždyť byla šílená.

Řidiči se opírali o klaksony, ale ona měla pohled přilepený jen na jaguar před sebou. Pak se jí však do hlavy vloudila ironická myšlenka.

I po všech těch letech by ji Petrović pořád ještě mohl zabít.

Rychle to pomyšlení potlačila. Pokud je na světě nějaká spravedlnost, tak ho dostane a zničí.

Anna se schovávala za stříbrným SUV; jaguar byl čtyři auta před ní a vzdaloval se jí, protože SUV zpomalilo a odbočilo do Cole Street, aniž by jeho řidič použil blinkr. Před Annou zaplnilo mezeru za jaguarem několik dalších vozů a Petrović jí ujel už o notný kus.

Anna se snažila vypálit si do paměti jeho registrační značku, ale už teď si ji nepamatovala. Bolelo ji na plicích. Nohy měla v jednom ohni. Z očí jí vytryskly slzy a koulely se jí po tvářích. Tělo měla zlité potem. A před očima jako by se jí znovu začala v rytmu dělostřelecké palby odvíjet strašná přehlídka snímků plných krutosti a smrti.

Odmítala se vzdát; šlapala už pomaleji, ale pokračovala v jízdě, dokud se cesta na konci parku Panhandle nestočila k JFK Drive. Tam zase mohla nabrat rychlost. Však ona to zvládne. Musí uspět.

Přijde na to, kam Petrović jede, a pak vymyslí nějaký plán. Podruhé už nesmí uniknout.

Anna ujížděla z kopce slušnou rychlostí a blížila se ke křižovatce, kde se připojoval provoz z ulic Fell a Oak. Tu za ní zatroubilo jedno z aut, rychle se kolem ní prohnalo a před ní prudce odbočilo. Strhla řídítka k obrubníku, ztratila rovnováhu, zadní kolo se zdvihlo vzhůru a spadla.

Auta se valila kolem a Anny ležící v příkopu si nikdo nevšímal. Křičela k večerní obloze. Nikdo ji neslyšel.

Kapitola 3

Za mrazivého středečního rána zaparkoval můj parťák Rich Conklin hlídkové vozidlo na spádovité Jackson Street těsně pod přípravnou školou Pacific View.

Pacific View byla zřejmě nejlepší střední škola v Kalifornii; tamní osnovy odrážely špičkové vědní poznatky a fungovalo tam pět sportovních týmů, které v posledním roce vítězily v celostátních soutěžích; škola se také pyšnila rekordním počtem studentů přijatých na špičkové univerzity a sborem těch nejlepších učitelů.

Oba jsme se plně soustředili na znepokojivý případ, jehož podstatou bylo zmizení tří zdejších učitelek. Vyšetřovali jsme tuhle záhadu už druhý den a vůbec to nevypadalo dobře.

Měli jsme za prokázané, že v pondělí večer Carly Myersová, Adele Saranová a Susan Jonesová odešly ze školy Pacific View do místního baru zvaného Bridge, kde se při večeři dobře bavily, a poté, co odešly z restaurace, se beze stopy ztratily. Všechny tři učitelky byly neprovdané a věkem kolem třiceti let. Barman si pamatoval, co která z nich pila. Nějaký další host a také servírka, která je obsluhovala, viděli, že nezvěstné ženy kolem deváté večer společně odcházely z baru. Údajně všechny v dobré náladě.

Když následujícího dne ráno nepřišly do práce a začala po nich sháňka, našla se jejich auta na školním parkovišti, uzamčená, s taškami na knihy a brašnami s pracovními notebooky položenými na sedadlech pro spolucestujícího.

Včerejšek jsme věnovali prověřování jejich bydlišť a zvyků. Ve svých postelích nespaly, nikomu nevolaly, že zůstanou přes noc venku, nepoužily bankomat ani kreditní karty. Jako by prostě zmizely ze světa.

Šéf naší kriminalistické laboratoře Charles Clapper svolal své nejlepší techniky a vyšetřovatele ze všech směn.

Důkladně se do toho opřeli.

Na školní parkoviště nemířila žádná bezpečnostní kamera, ale forenzní tým zkoumal záznam kamery z baru Bridge, pěkně políčko po políčku, technici podrobně prohlíželi všechna tři auta zvenčí i zevnitř a prověřili obsah notebooků, které se našly v autech zmizelých žen.

Laboratoř dosud nepřišla na nic podezřelého a neobjevila ani náznak něčeho neobvyklého.

Podtrženo a sečteno: za uplynulých třicet šest hodin ty tři ženy nikdo neviděl ani neslyšel a nic se o nich neví.

V době, kdy jsme končili s prohlídkami jejich bytů, už se náš šéf poručík Warren Jacobi spojil s jejich rodiči. Jakkoli je Jacobi ve své práci perfektní a počínal si opatrně, přece jen jeho otázky vyvolaly u rodičů paniku.

Otec a matka Carly Myersové žili přímo zde ve městě. Navštívili jsme je s Conklinem včera večer poté, co nám volal Jacobi, aby se přesvědčil, že jsme nezapomněli obrátit jediný kámen. Návštěva probíhala tak, jak se asi dalo čekat. Čistý děs, vztek, otázky, na které neexistovaly odpovědi, žadonění, ať jim slíbíme, že jejich dcera bude v pořádku.

Jejich strach a bolest a tvrdošíjná víra, že se všechno obrátí k dobrému konci, na mě silně dolehly a ta vzpomínka se mi pořád vracela.

Dopila jsem zbytek kávy, zmačkala prázdný kelímek a nacpala ho do plastového pytlíku, který máme v autě, abychom si je nezasvinili odpadky. Můj parťák udělal totéž.

Rich Conklin je chlapík, který nikdy neztrácí dobrou náladu, ale dnes by to o něm nikdo neřekl. Dlouze, zhluboka vzdychl, a nejen proto, že náš případ připomínal krabici s puzzle plnou čistých dílků. Měl samozřejmě obavy. Řadu let usiloval o to, aby se dostal na oddělení vražd, a teď prožíval odvrácenou stranu svého snu. Věděla jsem, nač myslí, protože já jsem na to myslela také.

Kde jsou ty učitelky?

Jsou stále naživu?

Kolik času jim ještě zbývá?

Psala jsem zprávu manželovi Joeovi, s nímž jsme se nedávno vzali, a parťák pozpěvoval refrén staré písničky od Stevea Millera: „Čas jen pořád utíká, utíká a utíká do budoucnosti.“

Ohlásila jsem se dispečinku a pak jsem řekla parťákovi: „Tak dobrá, Richi. Jdeme na to.“

Kapitola 4

Vystoupili jsme s Conklinem z vozu a zamířili vzhůru po kamenném schodišti, které vedlo od ulice ke škole.

Na vrcholku schodů jsme vkročili na pěšinu lemovanou z obou stran posekaným trávníkem a nabídl se nám výhled na oceán, který zabíral půlku obzoru. Dnes mořská hladina připomínala opál, protože se nad ní válela nízká mlha.

Před sebou jsme měli přípravnou školu Pacific View, areál se třemi pětipodlažními budovami sestavenými v pravých úhlech do podkovy s otevřeným nádvořím uvnitř.

Blížili jsme se k hlavnímu vchodu prostřední budovy, který jsme měli přímo před sebou. Hlídal ho ozbrojený strážný. Na placce, kterou měl přišpendlenou na blůze, stálo jméno K. STROOP.

Představila jsem nás.

„Seržantka Boxerová, oddělení vražd. Můj partner inspektor Conklin.“

„Oddělení vražd?“ vyjevil se Stroop. „Hele, to ne. Vy jste našli jejich těla?“

„Ne, kdepak,“ uklidňoval ho Conklin. „Jsme tady proto, že pátrání po těch nezvěstných učitelkách stavíme mezi prvořadé úkoly. Dělají na tom všechna oddělení, kdo má ruce a nohy.“

Stroopovi se zřejmě ulevilo. Zeptala jsem se: „Viděl jste Myersovou, Jonesovou a Saranovou, když v pondělí večer odcházely ze školy?“

Zavrtěl hlavou. „Neviděl. Služba mi končí ve čtyři odpoledne.“

„Ale znáte je, že?“

„Jistě, tak povšechně. Když je potkám na chodbě, popřejeme si dobré ráno a prohodíme, jak jsme se měli přes víkend. Tak nějak.“

„Nedoslechl jste se náhodou, že by některá z nich měla nějaké nepřátele? Nebo třeba žárlivého přítele? Nebo že by na některou byl hodně naštvaný student, který nedostal známku, jakou očekával? Zkrátka nevíte o jakémkoli člověku, který by o některou z nich jevil nepřiměřený zájem?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl nesouhlasně hlavou.

„Všechny tři jsou moc příjemné. A naši studenti jsou slušní, víte?“

Přikývla jsem. „Měla bych na vás několik rutinních otázek.“

„Do toho,“ přisvědčil.

Ptala jsem se, kde byl během posledních nocí. V pondělí byl doma celou noc s manželkou a synem, včera večer s ženou a s přáteli zašli do restaurace na večeři, jeden z nich slavil narozeniny.

Vytáhl telefon a ukázal selfíčka od slavnostního stolu s časovým razítkem. Poslal mi je spolu s číslem telefonu na sebe i toho kamaráda oslavence.

„Je mi líto, ale nic o nich nevím. Rád bych pomohl, aby se našly. Pořád na ně musím myslet.“

Conklin podal Stroopovi svou navštívenku. „Kdyby vás něco napadlo, zavolejte kdykoli.“ Pak jsme vešli do hlavní budovy a vydali se po chodbě.

Přede dvěma dny toutéž chodbou kráčely také Carly Myersová, Adele Saranová a Susan Jonesová, když přecházely ze třídy do třídy. Stroop nám potvrdil, že v pondělí tu probíhal zcela běžný vyučovací den. Nevšiml si žádných známek, které by ho jakkoli znepokojily.

Co se tedy těm třem učitelkám přihodilo?

Říkala jsem si, že zřejmě neměly nejmenší potuchu, že by se jejich život měl jakkoli vychýlit z normálního pracovního dne a zvrtnout se ve výjimečně zlý zážitek. Že je v pondělí večer někdo unese jen několik minut potom, co vyjdou z baru Bridge.

Každou hodinou, která od té chvíle uplynula, se jen zvětšuje pravděpodobnost, že už nejsou naživu.

Kapitola 5

Procházeli jsme s Conklinem širokou chodbou lemovanou skříňkami, dívali jsme se na jmenovky na dveřích a hledali kancelář zástupkyně ředitele Karin Slaughterové.

Z rozhovoru s ředitelem jsme se dozvěděli, že Slaughterové je dvaatřicet, má vystudovanou pedagogickou fakultu, v přípravce Pacific View pracuje pátým rokem, a hlavně že se přátelila s těmi třemi nezvěstnými.

I když to zatím neví, možná by právě ona mohla být klíčem k objasnění jejich zmizení.

Konečně jsme našli její kancelář a Conklin zaklepal na pootevřené dveře. Slaughterová vstala od stolu a šla nám vstříc, aby nám potřásla rukama. Oblékala se dost konzervativně, měla černé žerzejové šaty do půli lýtek, boty bez podpatků a vypadala, že se opravdu trápí.

„Jmenujete se úplně stejně jako jedna z mých oblíbených spisovatelek,“ vyhrkla jsem nečekaně.

„To slyším dost často,“ řekla s úsměvem. „Prostě patříme mezi googlegangery.“

„Googlegangeři? Budu hádat: lidé se stejným jménem a příjmením?“

„Ano, tak. Když zadáte do Google Karin Slaughterová, vyskočíme tam my dvě. Já jsem mimochodem taky její velký fanoušek.“

Hned od začátku se mi zamlouvala. Ukázala na řádku bestsellerů od Karin Slaughterové, kterou měla v poličce, ale když se vrátila ke svému stolu, její vstřícný výraz zřetelně podbarvily obavy.

Sotva jsme se s parťákem posadili na židle na protější straně stolu, hned vybafla: „Já jsem k smrti vylekaná. Nemůžu spát, nedokážu myslet na nic jiného než na ty tři. Víte, že jsem v pondělí večer měla jít do toho baru s nimi? Nemohla jsem, čekala mě spousta práce, a tak jsem se omluvila.“

Měli jsme s Conklinem fotky zmizelých žen, jejich domácí adresy i vyučovací rozvrhy, ale o nich osobně jsme věděli pramálo, neznali jsme jejich zvyky ani přátele. Karin Slaughterová nám ochotně povídala o všem, co jsme potřebovali vědět.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

Jedna

Dvě

O PĚT LET DŘÍVE

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

EPILOG