Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Tajemství lady Gwyn

Vydání první

Copyright © 2020 by Sabrina Jeffries, LLC

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and PiCLab 24. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2372. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Bachelor

vydaného nakladatelstvím Zebra Books. Zebra Books are published by

Kensington Publishing Corp., New York, v roce 2020

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1409-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1410-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Sabrina Jeffries

Tajemství lady Gwyn

Věnováno Starbucks,

bez něhož by tento příběh možná nikdy nevznikl

Společenská rubrika londýnských Timesů

DVOJČATA VÉVODKYNĚ Z ARMITAGE BEROU LONDÝN ÚTOKEM

Znovu vám, milí čtenáři, přináším pro vaše pobavení nové zajímavosti. Člověk by očekával, že vévodkyně z Armitage slušně počká požadovaný rok po smrti svého manžela, než uvede do společnosti svou dceru, lady Gwyn Drakeovou, ale ovdovělá vévodkyně znovu prokázala šokující nedostatek smyslu pro pravidla slušné společnosti. Její dcera bude představena u dvora už v této sezoně. Určitě se dostane do řečí, a tato mladá dáma podobné řeči beze sporu ještě přiživí, protože rozhodně očekávám, že lady Gwyn se ukáže být zábavným rozptýlením. Její matka má trochu rozumu a dodržuje alespoň některá přísná společenská pravidla, neboť je teprve šest měsíců vdovou. Bylo mi řečeno, že se kvůli tomu nebude účastnit společenských akcí spolu s dcerou. Místo toho bude lady Gwyn představena u dvora pod patronací dobré přítelkyně vévodkyně, lady Hornsbyové, kterou většina společnosti považuje za ženu nenapadnutelně počestnou.

Důvodem toho, proč je lady Gwyn uvedena do společnosti s takovým spěchem, je její pokročilý věk třiceti let. Proto ji chce matka předvést na manželském trhu jako cenného plnokrevníka v Derby, ačkoli se tvrdí, že tato dědička je nesrovnatelně atraktivnější. Váš informátor se také doslechl, že má stejně bystrý rozum jako její dvojče, vévoda z Thornstocku. Takže nejspíš jen málo gentlemanů bude hledět na její věk, když jejich odměnou by byla taková hojnost.

A aby toho nebylo málo, nevlastní bratr lady Gwyn, vévoda z Greycourtu, během této společenské sezony představí u dvora svou novomanželku. Všichni jsou zvědaví na to, která žena se uvolila provdat za tak povýšeného muže. Dychtivě také očekáváme objevení zhýralého bratra lady Gwyn. Londýnské plesy budou zjevně přetékat členy rodiny ovdovělé vévodkyně včetně dvou svobodných vévodů, pokud započítáme i nového vévodu z Armitage, Sheridana Wolfea. Mladé dámy se budou určitě předhánět, aby některého z nich ulovily. Měla by to být velice zajímavá společenská sezona.

1. kapitola

Duben 1809

Armitage Hall, Lincolnshire

Lady Gwyn Drakeová přecházela sem a tam po ozdobném mostě jako tygřice v kleci. Co to znamená, když se vyděrač opozdí? Určitě to nebude dobré pro jednání, které s ním hodlala vést.

Možná není na správném místě.

Vytáhla z kapsy mužův vzkaz a znovu si ho přečetla.

Pro lady Gwyn.

Přineste mi zítra odpoledne ve 4 hodiny 50 liber k mostu přes řeku na armitageském panství, pokud si přejete pojistit mé mlčení. Jinak budu mít volnou ruku, abych tajemství o vás a o sobě pověděl, komu budu chtít, a zničil tak vaše dobré jméno. Víte, že to mohu.

Kapitán L. Malet

Takže je na správném místě. Toto byl jediný most přes řeku na celém panství. Uvědomil si, že dům, kde bydlí místní myslivec, major Joshua Wolfe, stojí tak blízko? Nebo je mu to jedno?

Zamračila se. Když naposledy před deseti lety viděla „L.“ Maleta, byl armádním poručíkem a jí bylo teprve dvacet. Pokud však očekával, že se potká se stejnou pošetilou dívkou s široce rozevřenýma očima, tak bude pořádně překvapený.

Zmuchlala vzkaz do kuličky a hodila ho do řeky. Poté strčila ruku do rukávníku a dotkla se pistole, kterou si vzala ze skříně bratra Thorna, známého jako vévoda z Thornstocku. Ačkoli pistole nebyla nabitá – nevěděla, jak se z ní střílí, natož aby ji uměla nabít – ten dotek vyřezávané, slonovinové pažby pod jejími prsty byl uklidňující. Měla by vypadat dostatečně výhružně, aby zastavila takového zbabělce, jakým byl Lionel Malet.

Zaslechla křupání kol na štěrku právě včas, aby viděla, jak seskakuje z faetonu. Nejspíš za něj ještě dlužil, ale nebylo to na něm znát, když zamířil z kopce k mostu, aniž by na něm byla znát jakákoli starost.

Bylo těžké uvěřit, že před léty riskovala vše pro ony modré oči, lehkomyslný úsměv a černé vlnité vlasy. Dokonce i v uniformě prostého poručíka vypadal Lionel neuvěřitelně přitažlivě pro ženu, jež byla jinak obklopená pouze staršími přáteli svého otčíma – a popichujícím bratrem a nevlastními bratry.

Přestože byl dnes oblečený ještě elegantněji, jako gentleman, ztratil už moc jakkoli ji zlákat. Jak by mohla nevidět jeho pravý charakter: že to je sobecký a slizký člověk, který si nalezne cestu do srdce naivní ženy a jako plaz otráví ji i její budoucnost jediným kousnutím? Kdyby to tak předtím věděla.

Ale na tom teď nezáleželo. Teď už znala jeho pravou tvář. Takže když se k ní blížil a vypadal, že si je zcela jistý sám sebou, vytáhla Thornovu pistoli a namířila ji na něj. „Dál už ne, pane.“

Zasmál se. Zatraceně. „Ty mě chceš zastřelit?“

„Když budu muset.“

„Ale to nemusíš.“ Vyzývavě naklonil hlavu na stranu. „Stačí, když mi zaplatíš, co požaduju. Padesát guinejí je rozumná cena za mé mlčení, nemyslíš?“

Ruce se jí třásly. Doufala, že to nevidí. „Překvapuje mě, že žádáš tak málo, když uvážím, co bys mohl získat, kdyby sis mě vzal.“

„Máš o to pořád ještě zájem?“ Když se na něj zamračila, pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že ne. To je škoda. Sňatek by byl pro nás oba výhodný.“

„Určitě by pomohl tvé finanční situaci, ale čím by byl, proboha, výhodný pro mě?“ otázala se chladně.

Přejel jí drzým pohledem po těle. „Rozhodně už nejsi tak mladá jako ve dvaceti. Zanedlouho budeš považována za starou pannu a nikdo už si tě nebude chtít vzít.“

„Výborně. To mi naprosto vyhovuje.“ A kupodivu to byla pravda. „Obávám se, žes mi všechny muže znechutil.“ To byla také pravda. Alespoň částečně. „A také už nejsem ta naivní mladá dívka, abych sebou nechala znovu manipulovat.“

„Tak proč potřebuješ tu pistoli?“

„Bratr se bál, že by ses mohl pokusit mě unést, jako jsi to zkusil s Kitty Nickmanovou o Vánocích právě tady na panství.“

Zdálo se, že zmínka o jeho zmařeném plánu podnítila jeho hněv. „Uvažoval jsem o tom. Ale znám Thornstocka. Kdybych tě unesl, nevyplatil by ti věno, a potom bychom byli oba chudí. Hrozil mi tím už před lety.“

Vzpomínka na tu zradu se jí usadila v hrudi jako těžký kámen. Rozčílilo ji, že má pořád ještě moc ji tak zranit. „Snažil se mě chránit jako každý pořádný bratr.“ Pořád ji ještě bolelo, že bratr hned tak dobře rozpoznal Lionelův charakter, zatímco ona si toho nevšimla. „A soudíc podle tvého pokusu mě vydírat, se zachoval moudře.“

„To nebyl pokus,“ prohlásil a udělal krok dopředu. „Mám v úmyslu ty peníze od tebe získat.“

Namířila na něj. „Já je nemám.“

Zkřížil ruce na prsou. „Potom předpokládám, že o nás budu muset říct celému světu, počínaje tvým bratrem.“

Sevřel ji ledový strach při představě, že by Thorn – či kdokoli jiný – slyšel pravdu. „Slibuju, že ti peníze přinesu, jakmile odjede rodina na společenskou sezonu do Londýna. To bude za pár dní. Tak dlouho můžeš určitě počkat.“

„Ach, a proč bych měl?“

„Protože když požádám Thorna o padesát guinejí ve městě, nebude se mu to zdát nijak divné, jelikož ví, s jakou rychlostí je dokážu utratit za šperky a šaty. Ale tady na venkově se nic neděje, takže by považoval mou žádost za podezřelou a chtěl by vědět, proč je doopravdy potřebuju. A kdybych mu pravdivě odpověděla, mohl by tě prostě zabít.“

Lionel se zachechtal. „Chceš říct, že jsi tomu svému otravnému bratrovi neřekla, co jsme spolu dělali?“

„Samozřejmě že ne. A vím, že jsi mu to neřekl ani ty, jelikož bys mě tady nevydíral, kdybys to udělal. Thorn by tě zabil už před lety.“

„To je pravda.“ Z jeho kruté, přesto krásné tváře zmizelo pobavení, zůstal pouze chladný třpyt v očích. Toto byl Lionel Malet, kterého znala a nenáviděla. „Naštěstí,“ pokračoval, „jsem dnes na tvého bratra lépe připraven. Nejsem vycvičený jako voják pro nic za nic. A Thornstock nepochybně léty změkl.“

„Pokud si to myslíš, tak jsi s ním neměl v poslední době nic do činění.“

„V každém případě,“ poznamenal a ignoroval její poslední komentář, „nemám v úmyslu na své peníze čekat. Jestli mi nemůžeš zaplatit dnes, musím si vzít jako platbu od tebe něco jiného.“

Vyrazil přes most směrem k ní, a přestože rychle couvla, dostal se až k ní, ještě než ustoupila dost daleko. Když jí vytrhl pistoli, pochopila, že nešel po ní.

„To nemůžeš!“ vykřikla a srdce se jí sevřelo. „Je Thornova! Není moje, abych ti ji mohla dát!“ Byla jednou z páru soubojových pistolí, Thorn si je nedávno koupil a měl je ve velké oblibě. Nikdy by jí neodpustil, kdyby si ji nechala vzít.

„To je mi jedno!“ Lionel si prohlédl pistoli a ušklíbl se, když zjistil, že není nabitá. „V Londýně za ni dostanu hezkých pár liber, když už musím čekat na zbytek peněz.“ Strčil si zbraň do kapsy kabátu. „A cena za mé mlčení právě stoupla. Teď je to sto guinejí.“

Než se otočil, aby odešel, chytila ho za rukáv a snažila se mu zabránit v útěku s Thornovou pistolí. „Dám ti ty zatracené peníze, ale tu pistoli mít nemůžeš!“

Podařilo se jí napůl mu ji vytáhnout z kapsy, než ji chytil za paže a zatřásl s ní. „Vezmu si od tebe všechno, co budu chtít, o tom nepochybuj. Takže jestli si přeješ uchovat své tajemství…“

Nad jejich hlavami zahřměl výstřel. Ona i Lionel vylekaně pohlédli tam, odkud ten výstřel přišel – na vyvýšeninu, kde stál vdovský dům.

Jeho nájemce major Wolfe právě znovu nabíjel pušku a potom ji namířil Lionelovi na srdce. Musela čestně přiznat, že se nikdy v životě necítila šťastnější, než když uviděla toho zachmuřeného bývalého vojáka.

„Ustupte od jejího lordstva,“ zakřičel major Wolfe, zatímco se blížil k mostu a nějak se mu dařilo mít Lionela na mušce, třebaže se pohyboval po nerovném povrchu pobřežní pěšiny pomocí hole.

Lionel se na něj ušklíbl. „Nebo co? Pouhý myslivec by si nedovolil zastřelit syna vikomta.“

Gwyn se zamračila. „Jak víte, že je myslivec… Aha.“ Zapomněla, že major Wolfe pomáhal překazit ten únos o Vánocích. Ne že by na tom záleželo. „Major je vnuk vévody a kromě toho výborný střelec. Nejen že by si dovolil vás zastřelit, ale hlavně by neminul.“

Major Wolfe k ní zalétl pohledem. Zdálo se, že ho její poznámka překvapila, ačkoli netušila proč. Flirtovala s ním tak často, že musel vědět, co si o něm myslí. Ačkoli s tím už skončila, když z něj nedostala nic víc než jednu mrzutou odpověď. Žádný muž z ní nebude dělat hlupačku. Dovolila Lionelovi, aby tak činil, a skončilo to katastrofou.

Major znovu pevně zamířil na Lionela. „Stojíte na mé půdě a pokoušíte se přepadnout člena rodiny, pro niž pracuji. Takže byste tu dámu měl raději pustit, nebo přísahám, že toho budete litovat. Ani magistrátní úředník mi nebude vyčítat, že jsem zastřelil na vlastním pozemku ozbrojeného muže.“

Lionel sebou trhl. „Já nejsem ozbrojený.“ Když major Wolfe kývl k Lionelově kapse, odkud vykukovala slonovinová rukojeť pistole, Lionel zbledl. „Ta zbraň není nabitá,“ prohlásil, ale měl dost rozumu na to, aby Gwyn pustil.

„A to ani nemluvím o tom, že vám nepatří.“ Gwyn se setkala se zrakem majora Wolfea. „Je Thornova. Kapitán Malet mi ji sebral.“

Major Wolfe na ni tázavě zvedl jedno tmavé obočí. „A co jste měla v úmyslu provádět s nenabitou pistolí?“

„To je jedno. Prostě jen říkám, že ji chci zpátky.“

„Tak,“ major Wolfe pokynul puškou k Lionelovi, „slyšel jste dámu. Vraťte jí tu věc.“

Lionel přimhouřil oči a Gwyn se málem zastavilo srdce. Co když se rozhodne, že prozradí majoru Wolfeovi její tajemství? Přesně takovou věc byl schopný udělat, aby se jí pomstil. Zemřela by hanbou, a to bylo co říct, protože v dnešní době bylo jen málo věcí, za něž by se styděla.

Přistoupila k Lionelovi. „Dejte mi to.“ Pak ztišila hlas do šepotu. „Slibuju, že dostaneš své peníze, až dorazíme do Londýna. Nikoli však, pokud mu řekneš jediné slovo o naší společné minulosti.“

Lionel odvrátil zrak od pušky majora Wolfea na její popelavou tvář. „Připomenu ti ten slib,“ zašeptal, předal jí Thornovu pistoli a zacouval na kraj mostu. Poté odkráčel po cestičce, jež vedla k čekajícímu faetonu.

Major Wolfe, který pozorně sledoval jejich hovor, se naštěstí nezeptal, o čem mluvili. Byla si zcela jistá, že kvůli hukotu vody dole pod mostem je nemohl slyšet, ale stále ještě se třásla z toho, o jak malý kousek unikla hrozivému prozrazení.

A bude to tak pokračovat neustále, dokud bude Lionel v její blízkosti.

„Kéž byste ho zabil,“ zamumlala, když k ní major Wolfe přistoupil, přestože přitom sledoval odcházejícího Lionela.

Teprve když kapitán Malet vyšplhal do faetonu a odjel, uvolnil major své postavení. Poté zastrčil svou velkou, zvláštně vyhlížející zbraň do prostorné kapsy omšelého převlečníku, v němž ho vídala při práci na panství.

„Doprovodím vás zpátky do zámečku.“ Než stačila protestovat, dodal: „Jenom pro případ, že by Malet číhal někde poblíž a čekal znovu na svou šanci.“

Ach, to byl zjevně dobrý postřeh. „Děkuju vám, že jste mě přišel zachránit.“

Mlčky přikývl jako obvykle a ukázal rukou, aby vyrazila. Přešli most a vyšli mlčky na kopec, zatímco ona po něm každých pár kroků střílela pohledem. Páni, ten muž byl ale fešák. A třebaže nebyl oblečený podle poslední módy, přesto vypadal hezky s dlouhými černými vlasy staženými dozadu jednoduchým koženým řemínkem.

Někdo by mohl říct, že má příliš vysunutou bradu a příliš úzké rty, než aby mohl být považován za atraktivního, a mohla to být pravda. Avšak ode všech ostatních mužů ho odlišovaly jeho oříškově hnědé oči, dokonce i od Heywooda, který je měl stejné barvy. Majorovy měly barvu tmavého medu a jejich zlatavý odstín byl tak neobvyklý, že by do nich mohla hledět celý den.

Ne že by měla takových možností hodně. Když tu žila i jeho sestra Bea, Gwyn se s ním vídala mnohem častěji, ale jakmile se Bea provdala, zdálo se, že je rozhodnutý nesetkávat se dále s nikým z Armitage Hall.

To však nezabránilo služebným, aby si o něm nešeptaly – jak vypadá, co řekl a co udělal. Jedna dokonce prohlásila, že by si majora Wolfea hned vzala bez ohledu na jeho chromou nohu. Vypadalo to však, že on si vůbec neuvědomuje svou přitažlivost pro ženské pokolení, protože jinak už by se určitě oženil. Podle jeho sestry mu bylo jednatřicet.

„Co chtěl Malet?“ zeptal se konečně major Wolfe.

Byla ráda, že má pro něj přijatelné vysvětlení. „Chtěl, abych šla s ním. Proto jsem mu také pohrozila tou pistolí.“

Major Wolfe jí pátral v obličeji. „Odkdy nosíte s sebou pistoli, když se jdete projít po armitageském panství?“

„Od té doby, co Malet řekl Heywoodovi, že měl v úmyslu mě unést, aby se mu pomstil za něco, co mu Heywood a jeho přítel udělali v cizině,“ odsekla.

„Malet tu výhrůžku pronesl před čtyřmi měsíci,“ podotkl major Wolfe. „Je s podivem, že čekal až doteď, aby to provedl.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Společenská rubrika londýnských Timesů

1. kapitola